OSA C Suoritusohje
Sisällysluettelo
______________________________________________________________________________

1 Esteettömyyskartoituksen valmistelu				
1.1. Kartoituksen laajuus					
1.2 Kartoituksen suorittaja					
1.3 Kartoituksen lähtötiedot					
1.3.1 Piirustukset suunnittelun apuna				
1.3.2 Käyttäjäkysely ja haastattelut					
2 Mittaustyökalut ja tarvikkeet					
3 Esteettömyyden kartoittaminen					
3.1 Kuunteluympäristö						
3.1.1 Yleistä						
3.1.2 Akustiikka						
3.1.2.1 Kaikuisuus						
3.1.2.2 Taustamelu						
3.1.2.3 Pintamateriaalien vaikutus akustiikkaan				
3.1.3 Äänentoisto- ja äänensiirtojärjestelmät				
3.1.3.1 Induktiosilmukka						
3.1.3.2 Muut äänensiirtojärjestelmät					
3.1.5 Kartoittaminen						
3.2 Näköympäristö						
3.2.1 Yleistä						
3.2.2 Valaistus, värit ja kontrastit					
3.2.3 Kartoittaminen						
3.2.3.1 Näönvarainen havainnointi					
3.2.3.2 Valokuvaaminen						
3.2.3.3 Valaistusvoimakkuuksien mittaaminen				
3.3 Opastus						
3.3.1 Opasteet						
3.3.2 Kohokirjaimet ja pistemerkinnät				
3.3.3 Karttaopasteet, kohokartat ja pienoismallit				
3.3.4 Ääniopasteet						
3.3.5 Opastavat materiaalit					
3.4 Katu- ja viheralueet					
3.4.1 Suojatiet ja jalkakäytävät					
3.4.2 Kävelykadut ja aukiot					
3.4.3 Tasoerot						
3.4.4 Piha-alueet						
3.4.5 Puistokäytävät ja levähdyspaikat				
3.4.6 Julkisen liikenteen pysäkkialue					
3.4.7 Esteetön leikkialue						
3.4.8 Tilapäiset liikennejärjestelyt					
3.5 Sisäänkäynti						
3.6 Liikkuminen ja toimiminen sisätiloissa				
3.6.1 Käytävä						
3.6.2 Ovi							
3.6.3 Portaat						
3.6.4 Luiska							
3.6.5 Käsijohteet portaissa ja luiskissa				
3.6.6 Hissi							
3.6.6.1 Pyörätuolihissit						
3.6.7 Kalusteet						
3.7. Tilat							
3.7.1 Asiointitila						
3.7.2 Kokoontumistilat						
3.7.2.1 Kokoushuone						
3.7.2.2 Auditorio / juhla- / seminaarisali				
3.7.2.3 Opetustila						
3.7.3 Ravintola- ja kahvilatilat					
3.7.4 Kirjasto- ja näyttelytilat					
3.7.4.1 Kirjasto						
3.7.4.2 Näyttelytila						
3.7.5 Henkilökunnan tilat					
3.7.6 Esteetön wc						
3.7.7 Pukeutumis- ja peseytymistilat					
3.7.8 Sauna- ja uima-allastilat					
3.7.8.1 Sauna (löylyhuone)					
3.7.8.2 Uima-allastilat						
3.8 Paloturvallisuus ja esteettömyys				
4 Esteettömyyskartoitusraportti					
4.1 Raportin tarkoitus						
4.2 Raportin sisältö						
4.3 Lisäselvitystarpeiden raportointi				
4.4 Toimenpide-ehdotusten luokittelu				
4.4 Raportin esittely						

1 Esteettömyyskartoituksen valmistelu
1.1. Kartoituksen laajuus
Kartoituksen laajuus määräytyy tilaajan toiveiden tai esim. peruskorjattavien tilojen perusteella.
Rakennuskohteen esteettömyyskartoitus aloitetaan lähimmiltä julkisenliikenteen pysäkeiltä tai pysäköintialueelta eli saapumisesta kohteeseen. Kartoituksessa käydään läpi kohteen piha-alue ja kulkureitit sisäänkäynnille ja kaikki keskeiset sisätilat (pois lukien rakennuksen tekniset huoltotilat).
Katu- ja viheralueilla kartoitetaan tilaajan etukäteen määrittelemät, erikois- ja perustason kohteiksi luokitellut reitit (ks. Tilaajan ohje, kohta 3.3 Esteettömyyden tavoitetasot).
Kartoituksen tuloksena saadaan kokonaiskuva alueen tai kohteen esteettömyydestä, tuodaan esiin toimenpide-ehdotukset esteettömyyden parantamiseksi sekä esitetään mahdolliset lisäselvitystarpeet. Esteettömyyskartoitukseen kuuluvat kartoituksen suunnittelu lähtötietojen pohjalta, käyttäjäkysely ja/tai haastattelu, kartoitus, raportointi ja raportin esittely tilaajalle.

1.2 Kartoituksen suorittaja
Esteettömyyskartoituksen suorittajan tulee olla tehtävään koulutettu tai vastaavat tiedot omaava henkilö. Henkilön pohjakoulutus ei ole ratkaiseva tekijä, sillä kartoituksen tuloksena ei anneta yksityiskohtaisia suunnitteluohjeita. Kartoituksessa yksinkertaistettuna kerätään mittatietoa, verrataan tuloksia olemassa oleviin kriteereihin, ilmoitetaan havaitut ristiriidat ja annetaan toimenpide-ehdotuksia havaittujen ympäristön esteiden poistamiseksi. 
Kartoituksen nopeuttamiseksi tiedon keruu on hyvä toteuttaa kahden hengen ryhmässä. Tällöin toinen kartoittajista voi toimia mittaajana ja toinen kirjurina.
Jos kartoittajalla on sopiva rakennusalan koulutus, tilaaja voi hyödyntää kartoittajan asiantuntemusta myös korjausratkaisujen suunnitteluvaiheessa. Lisätöistä tulee kuitenkin aina sopia erikseen. 

1.3 Kartoituksen lähtötiedot
Kartoituksen lähtötiedot pyydetään tilaajalta, kun toimeksianto esteettömyyskartoituksen suorittamisesta on saatu. Aineiston tulee olla käytettävissä hyvissä ajoin ennen kartoituksen aloittamista. 

Kartoituksen lähtötietoja ovat seuraavat:
Rakennuksen tiedot
- kohteen sijainti ja osoite
- kartoituksen laajuus (tilojen käyttötarkoitus ja lukumäärä)
- kartoituksen raportointimuoto
- tilaajan ja yhteyshenkilön yhteystiedot
- rakennusten lukumäärä ja käyttötarkoitus
- pinta-alat (hym² = hyötyneliömetri ja brm² = bruttoneliömetri), tilavuudet, kerrosten ja hissien lukumäärä
- rakennusvuosi 
- kiinteistössä suoritetut ja suunnitellut korjaukset ja niiden ajankohdat
- asema- ja pohjapiirrokset
- muut mahdolliset käytettävissä olevat asiakirjat, kuten esteettömyyssuunnitelma, aiemmin suoritetun käyttäjäkyselyn tulokset, kunnossapitosuunnitelma 
Katu- ja viheralueiden tiedot:
- tilaajan määrittelemät erikois- ja perustason alueet ja reitit (kartta)
tarvittaessa myös:
- alueen sijainti, laajuus ja toiminnot alueella
- alueen väestörakenne
- kaavoitustilanne
- piirustukset
- katu- ja viheraluesuunnitelmat, liikennesuunnitelmat 
- muut mahdolliset käytettävissä olevat asiakirjat, kuten esteettömyyssuunnitelma, aiemmin suoritettujen asukaskyselyjen tulokset, kunnossapitosuunnitelma

Esteettömyyskartoituksesta ja menettelytavoista sovitaan tilaajan edustajan kanssa (mieluiten kirjallisesti) mm. seuraavasti:
- sovitaan esteettömyyskartoituksen ajankohdat ja tilaajan vastuuhenkilöt kartoituksessa
- selvitetään mahdolliset rajoitukset liikkua kiinteistössä
- sovitaan pääsystä kartoitettaviin tiloihin (esim. luentosalit, henkilökunnan tilat)
- varmistetaan vastuuhenkilöltä, että käyttäjille ja huoltohenkilöstölle on tiedotettu esteettömyyskartoituksesta
- sovitaan käyttäjäkyselyn ja/tai haastattelun suorittamisesta
- sovitaan raportoinnin muodosta ja luovutuksesta tilaajalle
- sovitaan kartoituksen hinnasta ja maksusta

1.3.1 Piirustukset suunnittelun apuna
Piirustukset ovat välttämätön apu kartoituksen suunnittelussa ja itse kartoituksessa. Pohjapiirros antaa kokonaiskuvan kartoitettavasta rakennuksesta. Pohjapiirrokseen voi merkitä valmiiksi kartoitettavat reitit ja tilat ja sen avulla voi seurata kartoituksen etenemistä kohteessa.
Piirustuksista on myös tarkastettavissa useita esteettömyyteen liittyviä asioita. Kartoittajan tulee kuitenkin aina tarkistaa piirustuksista näkyvät asiat paikan päällä, sillä käytössä olevat piirustukset eivät välttämättä ole ajantasaisia. Lisäksi varsinkaan vanhojen rakennusten piirustuksissa mitat eivät usein pidä paikkaansa ja esimerkiksi korjausrakentamista suunniteltaessa joudutaan usein tekemään uudet piirustukset todellisten mittojen mukaan.
Asemapiirroksesta voi nähdä esimerkiksi rakennuksen saavutettavuuden, kulkuyhteydet tontille, rakennuksen sijainnin siellä sekä tontin mahdolliset korkeuserot. Asemapiirroksesta ei kuitenkaan näe esimerkiksi opasteiden sijaintia, pihan pintamateriaaleja tai tukikaiteiden olemassaoloa.
Rakennuksen pohjapiirroksesta puolestaan käy ilmi mm. tilojen koko ja muoto, väljyys sekä kalustettavuus. Pohjapiirroksesta taas eivät välttämättä näy esimerkiksi sisäänkäynnissä olevat mahdolliset tasoerot, ulko-oven avattavuus, portaiden tai luiskien korkeus.
Pääpiirustus tehdään yleensä mittakaavaan 1:100 eikä siinä näytetä esim. käsijohteita, opasteita ja kalusteetkin esitetään kaavamaisesti. Tarkemmat piirustukset tehdään esim. mittakaavassa 1:20 ja detaljikuvat usein tätäkin suuremmassa koossa mitoitettuna. Näitä piirustuksia ei vanhasta rakennuksesta useinkaan ole käytettävissä, ne ovat suunnittelijan arkistoissa eivätkä välttämättä ajan tasalla. Mahdollisesta pihasuunnitelmasta voi nähdä tarkemmin mitä pihaan on suunniteltu.
Seuraavassa on lueteltu asioita, joita pääpiirustuksista pystyy lukemaan ja mitä on tarkastettava kohteessa.
Asemapiirroksesta voi lukea	Tarkastettava kohteessa	
kulkuyhteydet tontille (pituuskaltevuus, leveys)
rakennuksen sijainti tontilla ja katualueeseen nähden
korkeuserot tontilla, mahdolliset luiskat ja portaat
LE- (liikkumisesteisten) ja muut pysäköintipaikat
LE-autopaikkojen lukumäärä, sijainti ja mitoitus
kulku LE-autopaikoilta pääovelle ja muille sisäänkäynneille
ilmansuunnat (mm. aurinkoisuus/valoisuus)
oleskelualueet (sijainti)
istutukset ja olemassa oleva kasvillisuus
valaisimet
aidat ja portit
	sisäänkäynnin löytyminen ja opastus
kulkuväylien tukikaiteet
pintamateriaalit pihalla (mm. tasaisuus ja mahdollinen liukkaus), reunatuet
pihakalusteiden ja varusteiden mitoitus ja yksityiskohdat

Pohjapiirroksesta voi lukea	Tarkastettava kohteessa	
sisäänkäynti
katos
tasoerot ja kynnykset (sijainti), ritilät (osittain)
oven koko, tyyppi ja aukeamissuunta
tuulikaapin mitoitus (mm. jääkö ”kahden oven loukkuun”)
tilojen koko ja muoto sekä väljyys ja kalustettavuus (osittain)
kulkureittien väljyys
portaiden ja luiskien pituus ja leveys sekä noususuunta
kiintokalusteiden ja muun varustelun määrä ja sijainti
	sisäänkäynnin hahmottuminen
tasoerot ja kynnykset, ritilät (osittain)
oven avattavuus
pintamateriaalit sisällä
portaiden ja luiskien korkeus 
kiintokalusteiden ja muun varustelun korkeudet ja yksityiskohdat
esteettömät poistumisreitit

Leikkauspiirroksesta voi lukea	Tarkastettava kohteessa	
kerrosten lukumäärä
eri tasojen sijoittuminen toisiinsa nähden ja maanpintaan nähden
kerroskorkeudet
ikkunan ja ikkunapenkin korkeudet
portaiden ja luiskien korkeudet (niiltä osin, kuin osuvat leikkauksen kohdalle)	parvekkeen ja wc:n ovien kynnysdetaljit

Julkisivupiirroksesta voi lukea	Tarkastettava kohteessa	
maanpinnan korkeusasema suhteessa rakennukseen
julkisivumateriaalit ja värit
aukotus
katokset
	tarkastettava kohteessa, sillä suunnitelma ei aina vastaa toteutusta	

Asioita, jotka yleensä käyvät ilmi vain erikoissuunnitelmista	
tilan akustiset ominaisuudet
induktiosilmukan tai muun äänensiirtojärjestelmän olemassaolo
tilan väritys, valaistus ja kontrastit
opastuksen selkeys ja ymmärrettävyys
hissin sisätilat, painikkeet, valaistus, peilien sijainti	

Lisätietoa:
RT 15-10635 Esitystapaohjeet. Rakennuspiirustukset (1997).
RT 15-10641 Mitoituksen esittäminen. Rakennuspiirustukset (1997).
Rakennustietosäätiö (www.rakennustieto.fi).

1.3.2 Käyttäjäkysely ja haastattelut
Esteettömyyden lähtökohtana ovat aina tila ja siellä toimivat ihmiset. Toiminnallinen lähtökohta edellyttää käyttäjien tarpeiden selvittämistä. Siksi esteettömyyskartoitukseen sisältyy käyttäjäkysely (liite 4). Esteettömyyskartoittaja suorittaa kyselyn ja/tai haastattelun osana esteettömyyskartoitusta. Kyselyn tavoitteena on saada tietoa käyttäjien havainnoista ja kokemuksista toimintaympäristönsä esteettömyydestä. Käyttäjäkyselyssä käyttäjät voivat kertoa myös tiloihin liittyvistä toiveistaan tai esittää kokemilleen ongelmille ratkaisuehdotuksia.
Koetut tai havaitut esteet voivat olla:
- fyysiseen ympäristöön liittyviä (liikkuminen, toimiminen, ergonomia, näkeminen ja kuuleminen)
- tiedonsaantiin liittyviä (verkkosivujen esteettömyys (selkeys), neuvonta, opasteet, tekstiviestimahdollisuus esim. hissin hälytys/ajanvaraus)
- sosiaalisia/kulttuurisia (kielikysymykset, palvelutapahtuma, syrjimättömyys)

Esteettömyyskartoituksen suorittajat sopivat kartoituksen tilaajan kanssa kyselylomakkeiden sisällön, kyselyn painopisteet ja laajuuden. Kyselyn tulisi keskittyä liikkumisen ja toimimisen turvallisuuteen ja merkittävimpien epäkohtien selvittämiseen. Lisäksi kiinteistön teknistä käyttäjää, isännöitsijää, kiinteistön omistajaa ja kiinteistössä työskentelevää henkilökuntaa haastattelemalla voidaan perehtyä vallitseviin ongelmiin, korjaustarpeisiin, tehtyihin korjauksiin ja perusparannustarpeisiin.

2 Mittaustyökalut ja tarvikkeet 
Esteettömyyden kartoittaminen on pääasiassa mittaamista, mutta myös havainnointia ja arviointia. Erityisesti aistiympäristön kartoittaminen perustuu kartoitettavan tilan havainnointiin ja osin arviointiin. Oppaan tässä osassa esitellään kartoituksessa tarvittavat mittaustyökalut ja tarvikkeet. Mittaamisesta sekä havainnoinnista ja arvioinnista kerrotaan lisää luvussa 3.
Esteettömyyskartoituksessa tarvitaan seuraavat mittaustyökalut ja -tarvikkeet: 
Rullamitta
Rullamitta on kartoittajan perustyökalu, jolla suoritetaan kaikki tarvittavat mittaukset, kuten tilan leveys, syvyys, kalusteiden ja varusteiden mitoitus jne. Mittaustavoista annetaan tarkempia ohjeita kohdekohtaisesti sekä ulko- että sisätilojen kartoitusohjeissa (ks. Liite 3 Mittausohjetaulukko).

Jousivaaka
Jousivaa’an avulla mitataan ovien avaamiseen tarvittava voima. Jousivaaka antaa tuloksen kilogrammoina. Mittaus suoritetaan asettamalla jousivaa’an koukku tai siihen mittauksen helpottamiseksi kiinnitetty naru oven vetimeen ja vetämällä kohtisuoraan ovesta poispäin. Mittaustulos otetaan ylös siitä kohdasta jolloin ovi avautuu.
Kuva 1. Oven avaamiseen tarvittava voima mitataan jousivaa’alla. (Kuva: AR)

Kaltevuusmitta
Kaltevuusmitalla mitataan luiskan tai kulkuväylän kaltevuus sen jyrkimmästä kohdasta (tarvittaessa useammasta kohdasta). Digitaalinen kaltevuusmitta antaa tuloksen suoraan asteina tai prosentteina. Lomakkeen kriteerit on ilmoitettu prosentteina. Mittaustilanteessa on tarkastettava, että laite näyttää tuloksen prosentteina.  
Mikäli kaltevuusmittaa ei ole käytettävissä, luiskan kaltevuus voidaan laskea oheisen kaavan mukaan. Kaltevuusprosentti saadaan, kun luiskatun kohdan korkeus (A) jaetaan pituuden kohtisuoralla projektiolla (B) ja kerrotaan sadalla.  

Kuva 2. Luiskan kaltevuus voidaan laskea kuvan osoittamalla tavalla. (Kuva: NK)

Valaistusvoimakkuusmittari (luksimittari)
Tilaan tulevaa valon määrää voidaan arvioida mittaamalla valaistusvoimakkuutta valaistusvoimakkuusmittarilla. Se on pienen kokonsa vuoksi helposti mukana kannettava arvioinnin apuväline. Valaistusvoimakkuusmittarin avulla voidaan tarkistaa, vastaavatko arvioitavan kiinteistön valaistusvoimakkuudet annettuja suositusarvoja tai määräyksiä. Tarkemmat mittausohjeet annetaan kohdassa 3.2.3.3 Valaistusvoimakkuuksien mittaaminen.

Induktiosilmukkatesteri
Induktiosilmukan testaamiseen on olemassa laitteita, joilla voidaan todeta silmukan toimivuus ja oikean kenttävoimakkuuden taso. Laitteella voidaan tarkistaa esimerkiksi induktiosilmukan kuuluvuusalue tilassa, jolloin mahdollisesti osittaisesta kuuluvuusalueesta ja oikean istumapaikan valinnasta voidaan tiedottaa tilan pohjapiirroksen avulla (ks. kohta 3.1.5 Kartoittaminen).

Kamera
Kamera on välttämätön apuväline ympäristön olosuhteiden muistiin tallentamiseksi. Varsinkin suuressa kohteessa kartoituslomakkeet ja muistikuvat eivät pelkästään riitä. Valokuvia voidaan käyttää myös ongelmaa selventävänä kuvituksena raportissa. Vaaraa aiheuttavat kohteet on aina syytä esittää valokuvina. Lisäksi mustavalkoista valokuvaa käytetään apuna riittävän kontrastin arvioinnissa (ks. kohta 3.2.3.2 Valokuvaaminen).

Pohjapiirros
Rakennuksen pohjapiirrosta käytetään sekä kartoituksen suunnittelussa että itse kartoitustyössä. Pohjapiirrokseen merkitään mm. kartoitetut reitit ja sen avulla voidaan identifioida tilojen ja kartoitettavien kohteiden sijainti (ks. kohta 1.3.1 Piirustukset suunnittelun apuna).

Asemapiirros
Asemapiirrosta käytetään sekä kartoituksen suunnittelussa että itse kartoitustyössä. Asemapiirrokseen voidaan mm. merkitä piha-alueella kartoitetut reitit ja kohteet (ks. kohta 1.3.1 Piirustukset suunnittelun apuna).

Karttapohja
Kartoitettavat reitit ja havaitut puutteet sekä toimenpide-ehdotukset voidaan merkitä käsin karttapohjalle (1:500) tai apuna voidaan käyttää paikkatieto-ohjelmia (esim. MapInfo, GeoMedia).

3 Esteettömyyden kartoittaminen
Tässä osassa kerrotaan esteettömyyden kartoittamisesta havainnollisesti vaihe vaiheelta. Valokuvin esitetään sekä hyviä että huonoja esimerkkejä, jotta kartoittaja osaisi kiinnittää huomionsa oikeisiin asioihin kartoitettavassa kohteessa.
Aistiympäristön kartoittaminen on kiinteä osa esteettömyyden kartoittamista, mutta kuuntelu- ja näköympäristön kartoittamisen erityishaasteiden ymmärtämiseksi tämän osan alkuun on koottu perustietoa aistiympäristön kartoittamisesta. 

3.1 Kuunteluympäristö
3.1.1 Yleistä
Esteetön kuunteluympäristö takaa kaikille yhdenvertaiset mahdollisuudet toimia erilaisissa tiloissa ja osallistua niissä järjestettyihin tapahtumiin. Esteetön kuunteluympäristö on akustiikaltaan toimiva ja tilaa on tarvittaessa täydennetty erilaisin äänentoisto-, äänensiirto- ja kuuntelujärjestelmin. 
Normaalikuuloinen ihminen saa selvää puheesta melko huonossa ja meluisassa ympäristössä, mutta vähäinenkin taustamelun taso haittaa kuulovammaisia henkilöitä. Hyvä kuunteluympäristö on puheeseen perustuvan kommunikoinnin kannalta erittäin tärkeää.
Myös näkövammaisille henkilöille hyvä kuunteluympäristö ja selkeä äänimaisema ovat tärkeitä tilan hahmottamisen kannalta.  Liika taustamelu tai kaikuisuus tekee tilan hahmottamisesta vaikeaa, koska pinnoista heijastuvat äänet sekoittuvat taustaääniin. Jos taas tila on täysin kaiuton, on näkövammaisen henkilön vaikea suunnistautua tilassa tai hahmottaa sen mittasuhteita.  
Akustiikka on parhaimmillaan oikeassa suhteessa tilan luonteeseen ja tilan käyttöön. Isossa tilassa saa olla ison tilan hieman kaikuva akustiikka, mutta kokoustilassa tarvitaan voimakasta akustista vaimennusta seinillä ja katossa, jotta puhe kantautuu kaikille kuulijoille ilman häiriötä. Tila on aina kaikkien aistien summa; yhden aistin pettäminen vaikeuttaa kaikkien selviytymistä ja alentaa viihtyisyyttä.

3.1.2 Akustiikka
3.1.2.1 Kaikuisuus
Kaikuisuus kuvaa sitä vaikutelmaa, mikä syntyy kuunneltaessa ääntä huonetilassa. Tilan kovat seinä-, katto- ja lattiapinnat heijastavat ääntä. Jos kovia pintoja on liikaa ja tilassa on paljon heijastunutta ääntä suhteessa suoraan ääneen, tila on kaikuisa. Tällaista akustiikkaa on kirkoissa ja suurissa saleissa. Niissäkin tulisi monimuotoisten käyttötarkoitusten vuoksi olla parempi puheakustiikka; opastukset näyttelysaleissa voivat olla täysin mahdottomia huonon puheakustiikan vuoksi.
Erilaisia kaikuilmiöitä ovat esimerkiksi jälkikaiunta, tärykaiku ja seisovat aallot (ks. liite 2 Sanasto). 
Tilassa, jonka jälkikaiunta-aika on liian pitkä, on vaikea saada puheesta selvää. Jälkikaiunta on yksi tärkeimmistä tilan kuunteluolosuhteisiin vaikuttavista ääniteknisistä ilmiöistä. Jälkikaiunta-ajan ollessa pitkä sanojen äänteet sekoittuvat, eikä niistä saa selvää. Jälkikaiunta-ajoista on ohjearvoja Suomen rakentamismääräyskokoelman osassa C1. Jälkikaiunta-ajoista, kuten muistakin akustiikkaan liittyvistä käsitteistä on ohjearvoja myös standardissa SFS 5907 Rakennusten akustinen luokitus. Kuulovammaisten henkilöiden kannalta jälkikaiunta-ajan tulee olla lyhyt.  Kuulovammaisten huomioon ottaminen edellyttää ohjeiden pienimpien (= kuuntelun kannalta parempien) arvojen käyttämistä.
Jälkikaiunta-aikaa voidaan yrittää arvioida aiheuttamalla tilassa voimakas ääni esim. lyömällä kädet yhteen.  Kuuntelemalla taputuksen aiheuttamaa kaikua ja arvioimalla sen kestoa sekunteina, saadaan käsitys jälkikaiunta-ajasta. Lyhyitä jälkikaiunta-aikoja (alle sekunnin) ei tällä testillä kuitenkaan voi arvioida.
Jälkikaiunta-aikaa voidaan mitata tarkoitukseen soveltuvalla mittarilla, jos tarkempi selvitys katsotaan tarpeelliseksi.

3.1.2.2 Taustamelu
Taustamelu on yleensä häiritsevää, tarpeetonta ääntä, joka voi vaikeuttaa selvän saamista puheesta. Taustamelun häiritsevyys riippuu melun taajuusjakaumasta ja melun tyypistä. Lähellä puhealueen taajuuksia ja puheen rytmiä oleva melu on häiritsevintä. Taustamelun ja kuunneltavan puheen voimakkuuden välillä tulee olla riittävä ero, jotta puheesta saa selvää, eikä taustamelu peitä puhetta. Riittävän erotettavuuden takaamiseksi taustamelun ja kuunneltavan puheen välisen eron tulee olla vähintään 15 desibeliä. Tätä eroa kutsutaan signaali-kohinasuhteeksi tai häiriöetäisyydeksi. 
Lomakkeeseen kirjataan mahdollinen taustamelun lähde. Taustamelua voivat aiheuttaa mm. atk-laitteet, audiovisuaaliset esityslaitteet, ilmanvaihto ja liikenne.  Myös kalusteiden siirtely etenkin kovalla lattiapinnalla voi aiheuttaa tilaan tarpeetonta häiriöääntä. Kartoituksessa tarkastetaan, onko kalusteiden jaloissa ns. ”huopatassut”. 
Jos käytettävissä on äänitasomittari (dB-mittari), taustamelun taso voidaan mitata. Tilassa ei saa samanaikaisesti olla muuta ääntä, kun taustamelua mitataan. Mittaus tehdään keskeltä huonetta tai muusta tarkoituksenmukaisesta paikasta esim. asiakaspalvelupisteen kohdalta tai muusta paikasta, missä kuuntelijan oletetaan sijaitsevan. Sopiva mittauskorkeus on noin 1,2–1,5 metriä lattiatasosta. Saatu dB-arvo kirjataan lomakkeeseen.  Suurissa tiloissa mittauksen voi tehdä useammasta paikasta ja lomakkeelle kirjataan saatujen tulosten keskiarvo. Mikäli saman tilan eri kohdissa tehdyt mittaukset poikkeavat suuresti toisistaan, tästä tulee mainita raportissa.  Esimerkiksi seinän takana oleva ilmanvaihtokone voi aiheuttaa huomattavan suuren taustamelun tutkittavan tilan toiseen päähän. Tarkempia mittausohjeita on mm. Rakennustietosäätiön julkaisemassa RT-ohjekortissa RT STM-21232, Sosiaali- ja terveysministeriön julkaisemassa Asumisterveysohjeessa ja Suomen Standardisoimisliiton standardissa SFS 5907 Rakennusten akustinen luokitus.

3.1.2.3 Pintamateriaalien vaikutus akustiikkaan
Tilan akustiikkaan vaikuttavat suuresti pintamateriaalit.  Kovat pinnat, kuten tiili, betoni, luonnonkivi tai sileät puupinnat heijastavat ääntä, mikä aiheuttaa tilaan kaikuisuutta. Pehmeät materiaalit vastaavasti vaimentavat ääntä, jolloin tilan kaikuisuus vähenee. Kuulemisen kannalta tärkeistä tiloista on hyvä kirjata pääasialliset seinä-, lattia- ja kattomateriaalit (esim. kivi, puu, muovi, kokolattiamatto).
Äänenvaimennukseen käytetään yleensä akustointilevyä.  Myös rei’itetyt ja uritetut levyt vaimentavat ääntä. Akustointilevyt ovat useimmiten mineraalivillaa ja ne voi olla päällystetty paremmin sisustukseen sopiviksi.  Pinnoitteena voi olla mm. kangas tai huopa.
Kokolattiamatto on hyvä äänenvaimennin.  Se estää häiritsevän kenkien kopinan ja kalusteiden siirtelystä johtuvan äänen syntymistä. Kokolattiamatto ei kuitenkaan saa olla niin pehmeä, että se haittaa kulkemista pyörällisen apuvälineen kanssa. Pehmeät ja pölyävät kokolattiamatot saattavat aiheuttaa myös allergia- tai astmaoireita.

3.1.3 Äänentoisto- ja äänensiirtojärjestelmät
Äänentoistojärjestelmä sisältää äänilähteen (mikrofoni, CD-soitin yms.), vahvistimen ja kaiuttimet.  Järjestelmässä voi myös olla mikseri eli sekoitusvahvistin eri äänilähteiden tasapainottamiseen sekä erilaisia suotimia ja äänenkäsittelylaitteita. Pelkkä äänentoistojärjestelmä ei riitä kuulovammaisille, vaan tilassa tarvitaan myös induktiosilmukka tai muu äänensiirtojärjestelmä (infrapuna- tai radiotaajuusjärjestelmä).

3.1.3.1 Induktiosilmukka
Induktiosilmukka on kuulokojeen käyttäjälle suunniteltu kuuntelun apuväline. Sen avulla siirretään ääni langattomasti vahvistettuna suoraan kuulokojeelle. Sen ansiosta kuulokojeen käyttäjä voi kuunnella vahvistettua ääntä ilman taustahälyä ja juuri itselle sopivalla äänen voimakkuudella ilman, että normaalikuuloiset häiriintyvät äänen voimakkuudesta. Induktiosilmukoita on erilaisia käyttötarpeita varten. Induktiosilmukalla varustetut tilat tai palvelutiskit merkitään siitä kertovalla symbolilla (T-merkki) (ks. kuvat 3 ja 4). 
Kuva 3. Suomessa ja pohjoismaissa on ollut käytössä ns. T-merkki.
Kuva 4. Nykyisin käytössä on myös yleiseurooppalainen ETSI-standardin mukainen apuvälinesymboli.

Toimintaperiaate
Mikrofoni muuttaa puhujan äänen sähkövärähtelyksi.  Tämä äänentaajuudella vaihteleva sähkövärähtely vahvistetaan induktiosilmukkavahvistimessa ja johdetaan induktiosilmukkaan. Silmukassa kulkeva äänitaajuinen sähkövirta aiheuttaa johtimen ympärille sähkömagneettisen kentän, joka myös vaihtelee äänentaajuuden mukaan.  Kun vaihtelevassa magneettikentässä on kuulolaitteen sisässä oleva pieni vastaanottokela, indusoituu siihen jännite, joka myös vaihtelee puheen taajuuden mukaan. Tämän indusoituneen jännitteen kuulolaitteessa aiheuttama sähkövirta vahvistetaan kuulolaitteen vahvistimessa ja muutetaan jälleen kuultavaksi ääneksi kuulolaitteen kuulokeosassa.
Kuva 5. Induktiosilmukan toimintaperiaate. (Kuva: JR)
Induktiosilmukan kautta kuunnellessa kuulolaitetta käytetään ns. T-asennossa, jolloin kuulolaitteen oma mikrofoni kytkeytyy pois.  Ääni siirtyy magneettikentän avulla häiriöttömästi äänilähteestä suoraan kuulokojeen käyttäjän kuulokojeeseen (ks. kuva 5). Silmukan kautta kuuluu vain mikrofoniin puhuttu puhe eivätkä ympäristön häiriöäänet häiritse kuuntelua.
Käytettäessä äänensiirtoon induktiosilmukkaa, silmukkajohto tulee asentaa kyseiseen tilaan.  Kokoustiloissa voidaan käyttää myös joihinkin pöytämikrofonityyppeihin liitettäviä kaulasilmukoita.  Kaulasilmukoita käytettäessä magneettikenttä ei ulotu tilan ulkopuolelle, eikä näin ollen häiritse tilan lähistöllä olevia kuulolaitteen käyttäjiä eikä arkaluontoinenkaan puheenaihe leviä muille.

Mikrofonit
Erilaiset tilat ja eri tilanteet edellyttävät erilaisia mikrofoniratkaisuja hyvän lopputuloksen saamiseksi.
Mikrofonit voivat olla joko johdon päässä olevia tai langattomia. Langattomat mikrofonit ovat helppoja siirtää puhujalta toiselle ja sallivat esim. luennoitsijan vapaan liikkumisen. Johdollisten mikrofonien etuna taas on edullisempi hinta.
Kokoustilassa hyvä ratkaisu on jokaisen osallistujan edessä oleva pöytämikrofoni. Lähellä puhujaa oleva mikrofoni kerää puhujan äänen paremmin kuin kauempana, esim. kattoon kiinnitetty tai keskellä pöytää oleva mikrofoni, jonka tarkoituksena on kerätä kaikkien osallistujien äänet.  Häiriöäänet (paperien rapina, kalusteiden siirtelyn äänet, kahvikupin kilinä) ovat suhteellisesti kauempana lähellä puhujaa olevasta mikrofonista kuin keskeisellä paikalla olevasta mikrofonista.  Lähellä puhujaa olevalla mikrofonilla on siis parempi signaali-kohinasuhde. Jos esim. kokoustilassa on kiinteä kalustus, johdollisilla mikrofoneilla saadaan yhtä hyvin toimiva ratkaisu kuin käytettäessä langattomia mikrofoneja.  Mikrofonien langattomuus/johdollisuus kannattaa harkita aina tilanteen mukaan.
Luentotyyppisissä tilaisuuksissa luennoitsijalla oleva langaton solmiomikrofoni tai korvien taakse pannalla kiinnitettävä ns. madonnamikrofoni on hyvä ratkaisu.  Tällöin kädet jäävät vapaaksi ja langaton ratkaisu sallii liikkumisen. Pannalla kiinnitettävän mikrofonin hyvänä puolena on se, että mikrofoni pysyy koko ajan oikeassa suhteessa puhujaan ja ääni pysyy tasaisena.  Solmiomikrofoni täytyy asentaa huolellisesti, jotta vältyttäisiin mm. vaatteiden kahinasta johtuvilta häiriöääniltä.  Luennoitsijan tulee myös tiedostaa, että pään kääntäminen vaikuttaa äänen voimakkuuteen.
Parhaaseen lopputulokseen päästään, kun käytettävissä on erilaisia mikrofoneja erilaisille käyttäjille ja erilaisiin tarpeisiin.  Joillekin puhujille ”madonnamikki” ei sovi, jolloin käytettävissä on syytä olla myös esim. solmiomikrofoni.
Yleisön esittämiä kysymyksiä ja muita puheenvuoroja varten langaton kädessä pidettävä ns. kapulamikrofoni on kätevä käyttää. Mikrofoneja voidaan helposti siirtää yleisön keskuudessa puheenvuoron pyytäjälle. Käytettävissä tulisi mieluiten olla vähintään kaksi mikrofonia.

Palvelupistesilmukka
Palvelupistesilmukka on yhden palvelupisteen kattava induktiosilmukka pankissa, postissa, hotellin vastaanotossa tai vastaavassa palvelupisteessä. Palvelupistesilmukka on tarkoitettu kuulon apuvälineeksi kahden ihmisen väliseen kommunikointiin (ks. kuva 6).
Palvelupistesilmukka voi olla kiinteästi palvelutiskin rakenteisiin asennettu, jolloin se palvelee tässä pisteessä asioivia kuulolaitteen käyttäjiä.  Palvelupistesilmukalla varustettu piste tulee merkitä asianmukaisesti (T-merkki).
Palvelupistesilmukka voi olla myös kannettava, jolloin se on helposti siirrettävissä kulloinkin tarvittavaan pisteeseen.  Tiskin päällä olevaa laitetta on myös helppo kääntää tai siirtää paremman kuuluvuuden aikaansaamiseksi. Suositeltavampaa onkin käyttää kannettavia laitteita niiden joustavuuden takia.
Palvelupistesilmukan aiheuttama magneettikenttä kattaa palvelupisteen lähiympäristön.  Arkaluonteisista asioista keskusteltaessa on otettava huomioon, että viereisessä palvelupisteessä asioiva voi kuulla keskustelun kuulolaitteensa T-asennolla.
Asiakaspalvelupiste-lomakkeeseen merkitään, onko palvelupisteessä induktiosilmukka, onko siitä kertovaa opastetta ja toimiiko silmukka.
Kuva 6. Kannettava palvelupistesilmukka mahdollistaa esteettömän asioinnin palvelupisteessä. (Kuva: AR)

Siirrettävä silmukka
Siirrettävä induktiosilmukka on salkkuun pakattu järjestelmä, joka sisältää silmukkavahvistimen, mikrofonin tai useampia sekä kelalla olevan silmukkajohdon. Normaalissa käytössä kelalla oleva silmukkajohto levitetään tilan ympäri ja kytketään vahvistimeen. Käytön loputtua silmukkajohto pakataan takaisin odottamaan siirtämistä seuraavaan tilaan. 
Siirrettävää induktiosilmukkajärjestelmää voidaan käyttää myös kiinteästi asennetun silmukkajohdon kanssa. Tällöin vältytään alituiselta johdon levittämiseltä ja takaisinkelaukselta tässä tilassa. Johto asennetaan kiinteästi tilan ympäri esim. jalkalistan päälle tai kattolistaan. Johto päätetään seinärasiaan, jossa on liittimet silmukkavahvistimelle. Kun tilassa tarvitaan induktiosilmukkaa, kannettava silmukkavahvistin tuodaan paikalle ja kytkentään valmiiksi asennettuun silmukkajohtoon. Silmukkajohtoja voidaan asentaa valmiiksi useampaan tilaan, jolloin näiden tilojen käyttö induktiosilmukan kanssa helpottuu.
Käytännössä silmukkajohtoja voidaan asentaa eri tiloihin muiden korjaustöiden yhteydessä, jolloin silmukkajohto voidaan piilottaa esim. listoituksen taakse tai muihin rakenteisiin. Muiden töiden yhteydessä tehty silmukan asennus on myös edullisinta. Mikäli myöhemmin tulee tarve asentaa kiinteä induktiosilmukkajärjestelmä tilaan, jossa on jo silmukkajohto, on järjestelmän asennus helppoa valmiiseen johtoon.

Kirjoitustulkit
Kuuroutuneet, joiden äidinkieli on puhuttu kieli (esim. suomi) ja jotka eivät osaa viittomakieltä käyttävät kirjoitustulkkia.  Kirjoitustulkki kirjoittaa kaikki tilaisuudessa puhutut puheenvuorot ja ne projisoidaan valkokankaalle. Jos tulkin tarvitsijoita on vain yksi tai kaksi, voidaan käyttää myös monitoria, jolloin tulkkia tarvitsevat henkilöt istuvat tulkin vierellä. Pitkäkestoisemmissa tilaisuuksissa käytetään yleensä kahta tulkkia, jotka vuorottelevat.

3.1.3.2 Muut äänensiirtojärjestelmät
Induktiosilmukka ei ole ainut äänensiirtojärjestelmä. Käytössä on myös infrapunatekniikkaan perustuvia (IR-järjestelmät, infrapunajärjestelmät) ja radiotaajuuksiin perustuvia (FM-laitteet) äänensiirtojärjestelmiä. Näitä on kuitenkin julkisissa tiloissa harvemmin käytössä.
Radiotaajuuksilla ja infrapunavalolla toimivissa äänensiirtolaitteissa on lähetinosa, joka lähettää viestin laitteen toimintaperiaatteen mukaan joko radioaalloilla tai infrapunavalon avulla. Kuuntelijalla on kuulolaitteen käyttäjille tarkoitettu pienoisinduktiosilmukka (ns. kaulasilmukka) tai vastaanotin, johon on kytketty kuulokkeet. Vastaanottolaitteita voi olla useampia yhtä lähetinyksikköä kohti.
Tällaiset järjestelmät ovat käyttökelpoisia esim. museoissa, joissa opas kiertää ryhmän kanssa eri tiloissa. Laitteet voidaan myös säätää toimimaan ryhmissä, jolloin opastettavia ryhmiä voi olla useampia laitteiden häiritsemättä toisiaan.
Myös normaalikuuloiset asiakkaat voivat hyödyntää näitä laitteita käyttämällä kuulokkeita seuratessaan opastusta tai muuta ohjelmaa.
3.1.4 Kartoittaminen
Kuunteluympäristön osalta kartoitetaan seuraavat asiat: 
- Onko tilassa käytetty akustoivia materiaaleja (seinä- ja kattopinnoissa vaimentavaa materiaalia tai lattian pinnoitteena kokolattiamattoa) vai onko tilassa vain kovia pintoja, jotka heijastavat ääntä ja tekevät tilasta kaikuisan. Lisätietoihin kirjataan, jos tilassa on ääntä vaimentavia pehmustettuja kalusteita tai tekstiilejä tai kalusteissa on ns. huopatassut.
- Taustamelun lähteet (ja äänenvoimakkuus)
- Onko tilassa induktiosilmukka tai muu äänensiirtojärjestelmä + äänentoistojärjestelmä, ja toimivatko ne sekä millaiset mikrofonit tilassa on käytössä. 
- Onko kokoontumistilassa vapaata tilaa kirjoitustulkeille ja kaksi valkokangasta (esityksen ja kirjoitustulkkauksen projisointia varten).
- Onko hälytyslaitteissa myös valomerkki (tai onko käytössä yksilöllinen tärinähälytin).

Induktiosilmukan toimivuuden testaaminen
Jos kartoitettavassa tilassa on induktiosilmukka ja äänentoistojärjestelmä, tarkastetaan toimivatko sekä äänentoistolaitteet että äänensiirto induktiosilmukan avulla. Myös palvelupisteessä olevan induktiosilmukan toimivuus testataan.
Testauksen suorittamiseksi tulee äänentoistolaitteen ja silmukan olla päällä ja toisen kartoittajista tulee puhua mikrofoniin. Silmukan toimivuus testataan tilan reunoilta ja keskeltä ja auditorioissa ja vastaavissa tiloissa myös puhujan paikalta. Testaustilanteessa täytyy aina tarkastaa, että silmukasta kuuluva ääni on mitä pitääkin, eikä esimerkiksi häiriöääntä. Poikkeavat tulokset kirjataan.
On olemassa myös tilapäiseen käyttöön suunniteltuja kuulokkeilla varustettuja laitteita, ns. kommunikaattoreita, joissa on induktiivisen kuuntelun mahdollisuus. Tällaisella laitteella kuulokojetta käyttämätön henkilö voi kuunnella induktiosilmukan välityksellä.  Laitteella voidaan myös todeta silmukan toimivuus.
Kuulolaitetta käyttävät testaajat voivat testauslaitteen puuttuessa arvioida silmukan toimintaa myös kuuntelemalla silmukkaa kuulolaitteensa avulla. Käytettäessä kuulolaitetta testaukseen on syytä huomioida, että uudenaikaisissa kuulolaitteissa on automaattinen äänenvoimakkuuden säätö. Heikkokin kenttävoimakkuus voi siis riittää silmukan kuunteluun kuulolaitteen lisätessä omaa vahvistustaan, mikä voi parantaa testitulosta. Kartoitusraportissa on mainittava, suoritettiinko testaus testauslaitetta vai kuulokojetta käyttäen.
Tarkempien magneettikenttämittausten (taustakohinan ja taajuuksien) suorittaminen tulee tehdä ammattitasoisella laitteella. Jos äänensiirtojärjestelmä vaatii lisäselvityksiä, tarve ilmoitetaan raportissa.
3.2 Näköympäristö
3.2.1 Yleistä
Kaikesta siitä tiedosta, joka aistien avulla saadaan ympäristöstä, tulee 70–80 % näköaistin välityksellä. Näköympäristöllä on keskeinen vaikutus suunnistautumiseen, työtehoon, turvallisuuteen ja viihtyvyyteen.
Esteetön näköympäristö on monien eri laatutekijöiden summa. Se on valon, värien ja kontrastisuhteiden muodostama kokonaisuus. Valaistuksen on oltava määrältään riittävä. Valaistusvoimakkuus ei kuitenkaan kerro, kuinka hyvin valo heijastuu kohteesta silmään tai sitä, kuinka hyvin katsekohde näkyy. 
Hyvän näkyvyyden kannalta myös valon jakautuminen on keskeinen laatutekijä.  Valon määrä voi olla riittävä, mutta sen vääränlainen jakautuminen voi vaikeuttaa näkemistä. Yleisin häiriötilanne on epätasainen luminanssi, jossa silmä yrittää sopeutua näkökentän yleiseen valaistustasoon. Kirkkaat kohdat aiheuttavat häikäistymistä ja himmeämmät alueet näkyvät erityisen huonosti. Häikäistyminen ei välttämättä ole niin voimakasta, että se tiedostettaisiin, vaikka se vaikeuttaakin näönvaraista havainnointia. 
Näönvarainen toiminta on jatkuva prosessi. Katsoja liikkuu, kohteet liikkuvat ja vaihtuvat, näköympäristöt ja tilanteet vaihtuvat joskus hyvinkin tiheästi. 	Näkökyvyn heiketessä alentuu myös visuaalisen ympäristön häiriötekijöiden sietokyky. Epäselvässä näköympäristössä toiminta voi vaikeutua tai estyä lähes kokonaan silmän sopeutumisvaikeuksien ja fyysisen väsymyksen vuoksi. Tästä johtuen valaistuksen tasaisuus on heikosti näkevien kannalta keskeinen tekijä valon määrän ja selkeiden kontrastisuhteiden ja häikäisysuojauksen lisäksi.
Hyvä valaistus on tärkeää myös kuulovammaisten henkilöiden kannalta.  Hyvä valaistus helpottaa huulion (ks. liite 2) seuraamista. Tiloissa, joissa seurataan erilaisia esityksiä tai joissa pidetään kokouksia, tulee kiinnittää huomiota valaistukseen ja varjon muodostukseen puhujan kasvoilla. 
Epäsuora valo, joka heijastuu laajoilta seinä ja kattopinnoilta on yleensä häikäisemätöntä ja jakautuu laajoista heijastuspinnoista johtuen tasaisesti. Sille on kuitenkin tunnusomaista varjojen puuttuminen, minkä vuoksi se ei tuo selkeästi esille kolmiulotteisia muotoja kuten ilmeitä, kasvonpiirteitä ja huuliota. Parhaaseen tulokseen päästään yhdistämällä epäsuoraa ja suoraa valoa, jolloin saadaan molempien valaistustapojen edut: epäsuoran valon tasaisuus ja häikäisemättömyys sekä suoran valon varjonmuodostus. 

3.2.2 Valaistus, värit ja kontrastit
Hyvä valaistus on riittävän voimakas, tasainen ja häikäisemätön. Sisäänkäyntien, portaiden, luiskien, kulkuväylien ja opasteiden tulee olla erityisen hyvin valaistuja. Ongelmana hyvän valaistuksen määrittelyssä on se, ettei valaistusvoimakkuuksista ole olemassa velvoittavia määräyksiä, ainoastaan valaistussuosituksia.
Nykyisin sisätyötilojen valaistuksesta annetaan ohjeita standardissa ”SFS-EN 12464-1 Valo ja valaistus. Työkohteiden valaistus. Osa 1: Sisätilojen työkohteiden valaistus”. Siinä annetaan erilaisille tiloille ja työkohteille valaistusvoimakkuuden vähimmäisarvo, häikäisyn UGR-arvo ja värintoistoindeksi. Ennen standardia käytössä olivat Suomen Valoteknillinen Seura ry:n (SVS) suositukset.
ESKEH-kartoitusmenetelmässä sisätilojen kriteereinä käytetään osin edellä mainittua standardia suurempia valaistusarvoja, jotka on määritelty Mikael Vilpposen (2007) diplomityössä ”Palvelutalojen valaistus, suunnitteluohjeita ikääntyneiden asuinympäristöön”. Lähtökohtana on, että heikkonäköisille henkilöille soveltuva valaistus palvelee samalla kaikkia ihmisiä. Kartoituksen yhteydessä on valaistusvoimakkuuksien mittaamisen lisäksi katsottava, että valaistuksen laadulliset tekijät, kuten tasaisuus ja häikäisyn hallinta on toteutettu hyvin.

Alla on lueteltu valaistusvoimakkuuksien suositusarvoja erilaisissa kohteissa:
sisääntuloaulat 200 lx (säädettävä valaistus 100–500 lx)
asiakaspalvelupisteet 500–750 lx
odotustilat, aulat, käytävät ym. 200–300 lx
ilmoitustaulut 500 lx (pystytasossa)
vaatesäilytys 300 lx, valoa myös naulakon yläosaan ja hattuhyllylle
portaat, luiskat 300 lx (portaan alku- ja loppupäässä 500 lx)
hissi 300 lx
opetustilat 500 lx
ruokailutilat 300 lx
henkilökuntatilat 300 lx 
kahvihuoneet 200 lx
toimistotilat 500 lx
wc-tilat 300 lx (yleisvalaistus ja peilivalaistus kasvojen korkeudella)
pukuhuoneet 300 lx (yleisvalaistus ja peilivalaistus kasvojen korkeudella)
pesuhuoneet 300 lx

Katu- ja viheralueiden erikoistason kohteille määritellyt valaistusvoimakkuussuositukset:
suojatiet 30 lx
jalkakäytävät 10 lx
kulkuväylät 10 lx
risteyskohdat 15 lx
luiskat 30 lx
portaat 50 lx

Häikäisy
Suuret valaistuserot ulko- ja sisätilojen välillä saattavat aiheuttaa hankaluuksia. Silmäsairauksien ja ikääntymisen seurauksena silmän kyky mukautua valaistusvoimakkuuksien vaihteluihin (hämärä- tai valoadaptaatio) heikkenee, minkä seurauksena on hämäränäön heikkous ja häikäistyminen. Tämä tuottaa ongelmia mm. sisäänkäynneissä tultaessa kirkkaasta auringonvalosta hämärämpään tilaan tai mentäessä hämärästä tilasta ulos. Häikäistymistä voidaan estää valaisemalla välittömästi ulkotilaan liittyvät sisätilat (mm. tuulikaapit) riittävän voimakkaasti. 
Häikäistyminen on silmän tai koko näköjärjestelmän vaikeutta sopeutua suureen kirkkauteen tai kirkkausvaihteluihin katsekohteessa. Syynä on useimmiten epätasainen luminanssi katsekohteessa tai voimakas kirkkaustason vaihtelu. Häikäistyminen johtuu pääosin näköjärjestelmän heikentyneestä adaptaatiokyvystä.
Häikäisy jaetaan kiusa- ja estohäikäisyyn sekä suoraan ja epäsuoraan häikäisyyn. Sekä kiusa- että estohäikäisy voivat olla joko epäsuoraa tai suoraa häikäistymistä.
- Kiusahäikäisy aiheuttaa epämiellyttävän tunteen ja voi rasittaa silmiä, mutta ei heikennä näkemistä. 
- Estohäikäisy heikentää näkemistä, mutta ei välttämättä aiheuta epämiellyttävää tunnetta katsottaessa (esim. opastauluun osuva häikäisy estää tai vaikeuttaa opasteen lukemista).
- Suoraksi häikäisyksi kutsutaan häikäisyä, joka aiheutuu valonlähteen suorasta näkymisestä, esim. suojaamaton ikkuna tai häikäisysuojaamaton valaisin. 
- Epäsuora häikäisy on valon väärästä tulosuunnasta johtuvasta kiiltokuvastumisesta aiheutuva näkemisen vaikeutuminen. 
Sekä suora että epäsuora häikäisy estetään käyttämällä häikäisemättömiä valaisimia. Kiiltäviä pintamateriaaleja tulee välttää sellaisissa paikoissa, joissa valo saattaa heijastua niiden kautta. Parhaaseen tulokseen päästään yhdistämällä epäsuoraa ja suoraa valoa, jolloin saadaan molempien valaistustapojen edut: epäsuoran valon tasaisuus ja häikäisemättömyys sekä suoran valon varjonmuodostus (mm. tasoerojen, henkilön kasvonpiirteiden erottuminen ja huulion seuraaminen).

Värit 
Väreillä on suuri merkitys ympäristön hahmottamisessa. Värien käytön tavoitteena on esteettisyyden lisäksi saada rakennusosat, rakenteet ja yksityiskohdat erottumaan selvästi toisistaan ja taustastaan. Värien tummuuserot eli kontrastit helpottavat rakennusosien, esimerkiksi luiskien, portaiden, ovien ja jalkalistojen, erottamista toisistaan ja taustastaan.
Valaistuksen tulee toistaa värit luonnonmukaisina ja korostaa kontrasteja. On huomattava, että värien valinta vaikuttaa tilojen valoisuuteen. Vaaleat värit lisäävät valoisuutta, tummat taas vähentävät sitä (ks. kuva 16).
Väriaistimukseen liittyy myös erilaisten lamppujen tuottaman valon spektrin poikkeaminen luonnonvalosta. Haluttaessa tuottaa pienellä energiankulutuksella mahdollisimman paljon aistittavaa valoa, lampun valon koostumus kannattaa optimoida tuottamaan valoa erityisesti aallonpituuksilla, joille silmä on herkkä. Kustannustehokkuusajattelulla saadaan aikaan värintoistovirheitä. Erityisesti ulko- ja suurten tilojen sisävalaistuksessa käytetään kustannustehokkaita lampputyyppejä, joiden värintoisto voi olla hyvinkin valheellinen. Tyypillisesti näissä tiloissa jotkut värit korostuvat ja joitakin värejä ei pystytä erottamaan. 

Kontrastit
Näkemisen yhteydessä kontrastilla tarkoitetaan eri pintojen tummuus- ja värieroja, joista muodostuu näköhavainto. 
Katsekohteessa pinnat heijastavat valoa eri tavoin. Tumma heijastaa valoa takaisin vain vähän ja vaalea paljon. Nämä pintojen erilaisista heijastussuhteiden ja valon yhteisvaikutuksista syntyvät kontrastit havaitaan silmin ja tulkitaan aivoissa kuvaksi. Eri tavoin valoa heijastavat pinnat muodostavat väri- ja harmaa-asteikon kontrastit. 
Harmaa-asteikon kontrastit (tummuuskontrastit) ovat tärkeitä ympäristön hahmottamisen kannalta. Tummuusero tarkoittaa värien erottumista mustavalkoisessa asteikossa. Esimerkiksi ympäröivästä seinäpinnasta tummempana erottuva ovi on helppo löytää ja kontrastiraidalla merkityt porrasaskelmat lisäävät turvallisuutta. 
Värien kontrastit tarkoittavat vastavärejä, siis niitä, jotka asettuvat väriympyrän vastakkaisille lohkoille. Pelkän värikontrastin käyttäminen ei riitä näkövammaisen kannalta. Monien näkövammaisten värienerottelukyky on 	alentunut ja monet käyttävät häikäisyn vuoksi selektiivisiä suodatinlaseja, jotka vääristävät ja pelkistävät värejä (ks. kuvat 7, 8 ja 9).
Monenlaiset värien erottelukyvyn puutteet ovat suhteellisen yleisiä. Tunnetuin niistä on
punavihervärisokeus, joka on 8 %:lla miehistä. Tämän vuoksi pelkkiä värieroja ei tule käyttää kontrastin aikaan saamisessa esim. parannettaessa kalusteen tai varusteen hahmotettavuutta. Jos henkilön kontrastiherkkyys on huono, henkilö erottaa vain hyvin suuria kontrastieroja.
Kuvat 7, 8 ja 9: Kuvasarja havainnollistaa riittävän tummuuskontrastin erottumista taustastaan. Värikuva (vas.), mustavalkokuva (kesk.) ja näkövammaisten henkilöiden käyttämien selektiivisten suodatinlasien läpi otettu kuva (oik.). (Kuvat: JS)

3.2.3 Kartoittaminen
Esteettömyyskartoituksen yhteydessä näköympäristöä kartoitetaan havainnoimalla aistipohjaisesti tilan selkeyttä ja mahdollisia näkemistä vaikeuttavia tekijöitä ja mittaamalla valaistusvoimakkuuksia. Kartoituskohteessa tapahtuvan silmämääräisen havainnoinnin lisäksi käytetään apuna valokuvaa harmaa-asteikon kontrastisuhteiden arvioimiseksi. Lisäksi voidaan käyttää peiliä tai jotakin muuta hyvin heijastavaa pintaa epäsuoran häikäisyn paikallistamiseksi. 
Muut mittalaitteet ja menetelmät, kuten luminanssien mittaukseen perustuvat menetelmät, vaativat paljon erityisosaamista, joten niitä ei käytetä esteettömyyskartoituksen yhteydessä. 
Jotkut kartoitettavat kohteet voivat olla hyvin vaativia ja vähäisin välinein työläitä kartoittaa. Normaalin esteettömyyskartoituksen lisäksi niistä pitää tarvittaessa pyytää asiantuntijan erillisselvitys. Tällaisia erillisarviointia vaativia kohteita ovat esimerkiksi hyvin suuret kiinteistöt, joiden näköympäristössä on esteettömyyskartoituksen sekä käyttäjäkyselyn mukaan paljon ongelmakohtia. Kontrastisuhteiden, häikäisyjen ja valon jakautumisen tarkempi selvittäminen vaatii niin suurien tietomäärien keräämistä, analysointia ja raportointia, ettei se ole juurikaan mahdollista manuaalisin menetelmin.

Näköympäristön osalta kartoitetaan seuraavat asiat: 
- törmäys-, kompastumis-, liukastumis-, kaatumis- ja putoamisvaaran aiheuttavat esteet
- kontrastit (mm. portaissa, lasipinnoissa)
- valaistusvoimakkuudet, valaistuksen tasaisuus (voimakkuuksien vaihtelu tiloissa ja niiden välillä)
- voimakkaat häikäistymisen aiheuttajat ja kiillot
- tilojen visuaalinen selkeys
- ulkovalaistus (valaisinten sijainti, toimivuus)

3.2.3.1 Näönvarainen havainnointi
Näönvaraisesti voidaan tehdä havaintoja ympäristön visuaalisesta selkeydestä. Selkeyteen vaikuttavat rakennuksen pohjaratkaisu ja huonejärjestys, kontrastisuhteet, värit ja valaistus. Lisäksi siihen vaikuttavat kalustus sekä opastusjärjestelmä. Häikäisevät valaisimet ja ikkunapinnat sekä häiritsevät kiillot lattioissa tai muissa pinnoissa ovat yleensä helposti havaittavia. Esteet kulkureiteillä, merkitsemättömät lasipinnat ja tasoerot voidaan myös havaita ilman erityisvälineistöä. Tärkeintä on, että kartoittaja havaitsee ongelman ja dokumentoi sen.
Näköympäristön arvioinnissa tietämys näkövammaisten ongelmista ja ajan mittaan karttuva kokemus auttavat kiinnittämään huomion visuaalisen esteettömyyden kannalta keskeisiin kohtiin arvioitavassa ympäristössä. 

Törmäys-, kompastumis-, liukastumis-, kaatumis- ja putoamisvaaran aiheuttajat
Tärkeintä on kartoittaa mahdolliset törmäys-, kompastumis-, liukastumis-, kaatumis- ja putoamisvaaran aiheuttavat kohteet. Heikkonäköisille suurimpia törmäysvaaran aiheuttajia nykyisessä rakennuskannassa ovat huonosti merkityt tai merkitsemättömät lasiseinät, lasiseinäiset tuulikaapit ja vitriinit, suuret maahan saakka ulottuvat ikkunat ja läpinäkyvät ovet (ks. kuva 10). Erityisen hankalia ovat myös sekä sisä- että ulkotiloissa kulkuväylälle ylhäältä tai sivultapäin ulkonevat esteet, joita ei voi havaita valkoisen kepin avulla. Tällaisia ovat esimerkiksi kulkuväylälle ulottuvat naulakot, valaisimet, opasteet ja alta avoimet, suojaamattomat portaat (ks. kuva 11), kulkuväylän yläpuoliset puiden oksat tai markiisit, jotka ovat liian alhaalla. Kompastumisvaaran aiheuttavat esimerkiksi kulkuväylään rajoittuvat matalat aidat tai reunukset, ovien aukipitolaitteet maassa tai kenkien harjauslaitteet oven edessä, samoin pyörätelineet kulkuväylällä. Liukastumisen voi aiheuttaa tilanne, jossa kulkuväylän päällysteiden kitka eroaa suuresti toisistaan, samoin sinänsä liukkaat kulkuväylän tai lattian pinnoitteet erityisesti märkänä tai ulkotiloissa lumisina tai jäisinä. Kaatumis- ja putoamisvaara piilee yleensä heikosti muusta ympäristöstä erottuvissa tasoeroissa, kynnyksissä ja portaissa. 
Kuva 10. Peiliseinä saattaa aiheuttaa vaikutelman kulkuaukosta. (Tampereen yliopisto. Kuva: JH)
Kuva 11. Näkövammainen henkilö voi lyödä päänsä portaaseen, jota ei voi havaita valkoisella kepillä. (Kampin kauppakeskus, Helsinki. Kuva: JH)

Valaistuksen epätasaisuus
Kartoituksessa kiinnitetään huomiota muuta ympäristöä heikommin valaistuihin kohtiin, erityisesti jos ne ovat liikkumisen tai muun näönvaraisen toiminnan kannalta tärkeissä paikoissa (portaat, luiskat, opasteet jne.). Epätasainen valaistus häiritsee kaikkia, mutta erityisesti niitä, joilla on heikko valo- ja hämäräadaptaatio. Myös valoisalta vaikuttava tila voi vähäisten kontrastien vuoksi olla heikosti hahmotettavissa.
Valon ja kontrastien puutteen lisäksi on tärkeää kirjata muuta näköympäristöä huomattavasti kirkkaammat kohteet, jotka mahdollisesti voivat aiheuttaa häikäistymistä. Tällaisia häikäisylähteitä ovat näkökenttään osuvat huonosti suojatut tai suunnatut valaisimet ja suojaamattomista ikkunoista lankeava luonnonvalo (ks. kuva 11). Ulkoa tuleva häikäisy vaihtelee sään ja auringonvalon tulosuunnan mukaan. 
Kuva 12. Syvässä huonetilassa lasiseinä ja kiiltävä lattia aiheuttavat hankalan vastavalohäikäisyn. (Kallion virastotalo, Helsinki. Kuva: JH)
Lisäksi kartoitetaan näköympäristössä havaittavat kiillot ja muu näkemistä vaikeuttava heijastelu pintamateriaaleissa, kalusteissa ja muussa esineistössä.  Metallin, lasin tai tumman lakatun puun pintakiilto voi aiheuttaa heijastushäikäisyä. Sisustuksessa, kalusteissa ja varusteissa, kuten käsijohteissa, tulee käyttää mattapintaisia päällysteitä.
Kaikkia kontrasteja heikentäviä kiiltokuvastumisia ei välttämättä voi huomata pelkästään pikaisen näköhavainnon perusteella. Heikommin havaittavat, mutta silti näkyvyyttä huonontavat kiiltokuvastumiset voidaan saada selville sileäpintaisen muovikalvon tai vielä paremmin peilin avulla. Asettamalla peili tai kalvo tarkasteltavaan kohteeseen (esim. pöydälle) voidaan havaita häiritsevän heijastuksen aiheuttava valonlähde (yleensä valaisin tai suojaamaton ikkuna). Kontrasteja heikentävää kiiltokuvastumista voi olla sekä pysty-, että vaakatasossa. Pystysuunnassa olevien katsekohteiden kiiltokuvastuminen on yleistynyt. Pöydällä olevien katsekohteiden sijasta tekstit luetaan yleensä pystytasossa olevalta tietokoneen näytöltä ja elektroniset näyttölaitteet yleistyvät julkisissa tiloissa ja joukkoliikenteessä. Kaupunkiyhteiskunnassa kaikenlaisen opasteinformaation määrä on lisääntynyt. Sopivien kontrastien ja muun havaittavuuden ohella on yhtä tärkeää sijoittaa opastekyltit ja -näytöt siten, ettei kiiltokuvastuminen tai vastavalohäikäisy vaikeuta lukemista. 

Valaisinten kunto
Esteettömyyskartoituksen yhteydessä tulee arvioida yleinen valoisuusvaikutelma ja näkyvyys. Valaisinten kunto ei suoranaisesti kuulu esteettömyyskartoitukseen, mutta niiden kuntoon kannattaa kiinnittää huomiota. Tummuneet, likaiset ja rikkinäiset tai välkkyvät valaisimet vaikuttavat valaistustasoon. Vanhat loistelamput ovat menettäneet suurimman osan valotehostaan, vaikka ne vielä palavat. Isoissa kiinteistöissä valaisimet keräävät pölyä, mikä heikentää olennaisesti valaisinten valotehoa.
Vanhantyyppiset loistelamppuvalaisimet saattavat aiheuttaa välkyntää. Välkyntä aistitaan näkökentän reuna-alueilla häiritsevänä värinänä. Välkynnän kokevat epämiellyttäväksi useat, mutta epilepsiaa, migreeniä tai muuta neurologista sairautta potevat henkilöt voivat saada välkynnän seurauksena kohtauksen. Välkyntä aiheutuu valaisinten toimintaperiaatteesta, eikä sitä voida poistaa muutoin kun vaihtamalla valaisimet nykyisentyyppisiin elektronisella liitäntälaitteella varustettuihin valaisimiin. 
Loppuun palaneet ja vilkkumaan jääneet lamput kannattaa kirjata muistiin ja mainita raportissa. On melko yleistä, että osa valaisinten lampuista on palanut, jolloin keinovalon määrä ei ole tarkoitetulla tasolla.

3.2.3.2 Valokuvaaminen 
Valokuvat tulee aina ottaa ilman salamavaloa, jotta vallitsevat valaistusolosuhteet tallentuisivat ilman salamavalon aiheuttavaa manipulaatiota. Joskus valaistus saattaa olla heikko ja joudutaan käyttämään pitkiä valotusaikoja. Tällöin on aiheellista käyttää kameran jalustaa tai tukea kamera muulla tavoin, jotta kuvasta saadaan tarkka. 
Ilman salamaa otettua digitaalista valokuvaa voidaan käyttää myös harmaa-asteikon kontrastisuhteiden havainnointiin (ks. kuvat 13 ja 14). Värikuvan voi muuttaa mustavalkoiseksi helposti tietokoneella. Täytyy kuitenkin ottaa huomioon, että eri kamerat ja kuvanpakkausmuodot sekä eri valotusasetukset voivat polarisoida sävyjä. Kuvan tulee olla mahdollisimman vähän pakattu, paras olisi RAW-tiedosto. Käytännössä joudutaan kuitenkin tyytymään kameran valmiiksi pakkaamiin JPEG-tiedostomuotoisiin kuviin. Virhettä kontrastisuhteissa voi tulla myös katsottaessa kuvia tietokoneen ruudulta, sillä koneen käyttäjä säätää yleensä näyttöpäätteen asetukset mieleisekseen esim. korostamaan kontrasteja tekstissä ja kuvissa. Tästä johtuen tulisi kontrasti-, kirkkaus- sekä värikylläisyysasetukset neutraloida palauttamalla näytön asetukset normaaleiksi.
Kuvat 13 ja 14. Värikuvan mustavalkoisesta versiosta näkee, että porrasaskelmien kontrastiraidat ja käsijohteet erottuvat tummuuskontrastina taustastaan. (Näkövammaisten palvelu- ja toimintakeskus Iiris, Helsinki. Kuva: JS).
Edellisistä virhemahdollisuuksista huolimatta mustavalkokuva on hyvä apuväline ongelmakohtien ja ympäristön yleisen selkeyden arvioimiseen sekä dokumentointiin. 

3.2.3.3 Valaistusvoimakkuuksien mittaaminen
Valaistusvoimakkuusmittari eli luksimittari koostuu valosähkökennosta ja mittariosasta. Nykyisin ne on yleensä integroitu samaan koteloon (ks. kuva 15). Valosähkökenno muuttaa säteilyenergian (valon) sähkövirraksi, jonka suuruus on verrannollinen kennon pinnalle saapuvaan valoon. Mittarin asteikko on kalibroitu näyttämään valaistusvoimakkuus lukseina (lx).
Kuva 15. Luksimittari. (Kuva: JS)
Mitattaessa valaistusvoimakkuutta tulee kirjata muistiin kuukausi, päivämäärä, kellonaika ja säätila. Ikkunoista lankeava luonnonvalo vaikuttaa paljon sisätilojen valaistukseen ja siksi myös rakennuksen ulkopuoliset valaistusolosuhteet pitää ottaa huomioon. 
Valaistusolosuhteet vaihtelevat maassamme melkoisesti eri vuoden- ja vuorokaudenaikoina. Pimeyden ja hämäryyden vuoksi olemme useita kuukausia pääasiallisesti keinovalon varassa. Saadaksemme selville keinovalon riittävyyden pimeinä aikoina, luksimittaus on aiheellista tehdä silloin, kun ikkunoista ei tule luonnonvaloa. Monet valaistuksen epäkohdat tulevat selvemmin esille illalla, kun luonnonvaloa ei ole täydentämässä keinovaloa. Päivisin voi taas olla toisenlaisia ongelmia, esim. luonnonvalon aiheuttama häikäistyminen tiloissa, joissa on paljon ikkunapintoja. Saman kohteen näköolosuhteista voidaan tarvita tietoa sekä päivällä että tilanteessa, jossa luonnonvaloa ei tule täydentämään sisävalaistusta. Mittausajankohta on siten syytä harkita tapauskohtaisesti. Varminta on mitata päivällä ja toistaa mittaus pimeän aikaan. Erot valaistusvoimakkuuksissa ja visuaalisessa vaikutelmassa voivat olla hyvinkin suuria.
Kohteeseen tutustumisen ja käyttäjien kuulemisen jälkeen voidaan päätellä, kuinka laaja näköympäristön arviointi on tarpeen.
Mittaus suoritetaan pitämällä valaistusvoimakkuusmittaria vaakatasossa noin 85 cm:n korkeudella lattiasta. Oikean tuloksen saamiseksi tulee huolellisesti välttää varjostamasta mittarin kennoa. Esteettömyyskartoituksessa valaistusvoimakkuudet mitataan joko yhdestä kohdasta (esim. asiakaspalvelutiskiltä) tai useasta eri pisteestä (isoissa tiloissa noin 3x3 m kokoisten ruutujen keskeltä) ja lomakkeelle kirjataan tulosten keskiarvo sekä ääripäiden arvot. Jos näköympäristössä ei havaittu suuria ongelmia, valaistusvoimakkuudet voidaan mitata harvemmista pisteistä ja kirjata valaistusolosuhteet viitteellisesti, kuitenkin selvät epäkohdat mainiten. Kun mitataan harvoista pisteistä, mittarin kanssa kiertäminen ja ääripään arvojen taltioiminen on tärkeää (esim. hyvin hämärät kohdat). Tarkemmat valaistusvoimakkuuden mittausohjeet löytyvät julkaisusta: Valaistuksen mittaaminen ja arvosteleminen. Suomen Valoteknillinen Seura ry:n julkaisuja nro 7–1978 sekä Suomen Valoteknillisen Seuran verkkosivuilta: www.valosto.com.
Luksimittaria käytettäessä tulee muistaa, että sen avulla mitataan valonlähteistä pinnalle lankeavan valon määrä, ei pinnoilta heijastuvaa valoa. Näkeminen on kuitenkin heijastuvien valoerojen havainnointia, vertailua ja tulkintaa. Näkyvyys voi luksimääristä riippumatta olla huono, jos tila on yleissävyltään tumma (ks. kuva 16). Samoin näkeminen voi olla vaikeaa valoisassakin tilassa, mikäli näönvaraisen toiminnan kannalta tärkeät kohteet eivät heijastus-suhteiltaan (kontrastiltaan) eroa riittävästi toisistaan. 
Kuva 16. Nukkekodin molemmissa ”asunnoissa” on yhtä suuri valaistusvoimakkuus. Värien käyttö vaikuttaa tilojen valoisuuteen. Vaaleat värit lisäävät valoisuutta, tummat taas vähentävät sitä. (Kuva: JS).
Koska luksimittari kertoo vain pinnalle lankeavan valon määrän, kartoittajan tehtäväksi jää havainnoida, analysoida ja dokumentoida näköympäristön toimivuutta ja selkeyttä.

3.3 Opastus
Esteetön opastus toteutuu, kun
- opasteet sijaitsevat helposti havaittavassa paikassa, silmän korkeudella
- opasteen kohdalla on häikäisemätön ja riittävä valaistus 
- opasteet sijaitsevat kulkureitin sivussa ja niiden ääreen on esteetön pääsy
- opasteen teksti tai symboli erottuu tummuuskontrastina taustastaan
- opasteen pinta on himmeä ja häikäisemätön
- kulkureiteillä käytetään opastavia materiaaleja
- kulkureitti erottuu tummuus- ja materiaalikontrastilla ympäristöstä
Opastusta voidaan tarkastella koko rakennuksen osalta yhtenä kokonaisuutena lomakkeen ohjaamassa järjestyksessä tai tilakohtaisesti.
3.3.1 Opasteet
Opastuksen on oltava kattava ja katkeamaton. Opasteita tarvitaan aina kulkusuuntaa valittaessa. Epäselvyyttä syntyy reitin kääntyessä tai jakaantuessa, jos kohdetta ei ole erikseen opastettu. Opastuksen tulee jatkua katkeamatta kohteeseen saakka ja sen on oltava selkeä ja helppotajuinen. Esimerkiksi jos suorin kulkureitti rakennuksen sisällä kohteeseen ei ole esteetön, esteetön reitti tulee opastaa erikseen ja varustaa kansainvälisellä pyörätuolisymbolilla (ISA-tunnus) (ks. kuva 17). Esteetön wc ja muut erikseen mainittavat esteettömät tilat tulee aina opastaa ISA-tunnuksella varustetuilla opasteilla kohteeseen saakka. Myös muissa opasteissa on hyvä käyttää helppotajuisia symboleita. Lisäksi opasteessa on hyvä ilmoittaa etäisyys kohteeseen (esim. sisäänkäynnille), etenkin jos kuljettava matka on pitkä (yli 50 metriä) tai joudutaan kiertämään kaukaa.
Kuva 17. Kansainvälinen pyörätuolisymboli (International Symbol of Access, ISA-tunnus).
Hyvä ja selkeä opastus sekä rakennuksen ulkopuolella että rakennuksen sisällä on tärkeää myös kuulovammaiselle henkilölle. Oikean reitin tai oven löytyminen kysymällä ei välttämättä ole kuulovamman vuoksi mahdollista. 
Helposti havaittavat opasteet sijaitsevat katsesuuntaan nähden loogisesti silmän korkeudella, 1400–1600 mm korkeudella lattiasta ja koko reitillä aina samalla korkeudella. Opasteen korkeus lattiasta on sama kuin tekstin sijaintikorkeus lattiasta. Opasteen ääreen tulee aina olla esteetön pääsy niin että opasteen eteen jää tilaa seisomista tai pyörätuolia varten. Opasteen tulee sijaita kulkuväylän sivussa ja pintamateriaali opasteen edessä on oltava tarpeeksi kova ja tasainen. Opasteen edessä ei saa sijaita istuimia tai muita kalusteita. 
Ruuhkaisissa tai suurissa sisätiloissa käytetään usein kaukaa huomattavia esim. katosta ripustettuja reittiopasteita. Opasteen alla olevan vapaan korkeuden tulee olla vähintään 2200 mm. Tällaiset opasteet eivät kuitenkaan auta näkövammaisia liikkujia, sillä heidän on päästävä riittävän lähelle lukeakseen opaste. Kulkuväylän yläpuolelle sijoitettujen opasteiden lisäksi tarvitaan aina myös kulkuväylän sivuun silmän korkeudelle sijoitettuja opasteita. 
Opasteiden värityksen tulee olla yhtenäinen ja erottua ympäristön muusta värityksestä. Paras näkyvyys syntyy tummista kirjaimista vaalealla pohjalla. Mikäli opaste on valaistu sisältäpäin, pohjan tulee olla tumma ja kirjainten vaaleita häikäistymisen välttämiseksi (ks. kuva 18). Tärkeää kuitenkin on, että taustan ja kirjaimen/symbolin välinen kontrasti on mahdollisimman hyvä. Läpinäkyvä tausta, lasipinta tai vastaava, on erittäin ongelmallinen näkövammaisille, koska pinta aiheuttaa jo itsessään heijastumia eikä kontrastia taustan ja kirjaimen välille synny (ks. kuva 19).
Kuva 18. Sisältäpäin valaistussa opasteessa tulee olla tumma pohja ja vaaleat kirjaimet. (Kuva: JH).
Kuva 19. Kuvan opasteesta on vaikea saada selvää häikäisevän pinnan vuoksi. (Turun kaupunginkirjasto. Kuva: AR). 
Opasteen kohdalla tulee olla hyvä, häikäisemätön valaistus. Vastavalo vaikeuttaa opasteen havaitsemista. Häikäisevä kohdevalo tms. voi estää opasteen lukemisen näkövammaiselta häikäisyherkältä henkilöltä. Valaisimen tulee sijaita siten, että opastetta lukeva henkilö ei varjosta katsottavaa kohdetta.
Joissakin kohteissa opastus voi olla toteutettu epäselvillä painetuilla tai käsinkirjoitetuilla opasteilla, jotka eivät täytä esteettömyyskriteerejä. Väliaikaisetkin opasteet voidaan kuitenkin tehdä selkeiksi valitsemalla oikea fonttikoko, kontrasti tekstin ja pohjan välillä sekä sijoittamalla opasteet oikein. Virallisiin ilmoituksiin käytettävien ilmoitustaulujen tulee olla selkeitä ja tasaisesti valaistuja. Ilmoituksissa on hyvä käyttää vähintään 18 pisteen fonttia. 
Opasteiden koko ja kirjasimen koko määrittyy katseluetäisyydestä. Mitä kauempana opaste sijaitsee katselijasta, sitä suurempi täytyy opasteen tekstin olla. Sopiva kirjasinkoko opasteissa, joiden välittömään läheisyyteen pääsee, on 15 mm. Sijaintia ja suuntaa osoittavissa opasteissa, jotka luetaan muutaman metrin etäisyydeltä, mutta joiden välittömään läheisyyteen myös pääsee, suositeltava kirjasinkoko on 25–40 mm. Nimikilvissä tms., jotka luetaan 1–3 metrin etäisyydeltä kirjasinkoon tulee olla 70–100 mm. Kulkuväylän yläpuolella, yli kahden metrin korkeudella sijaitsevissa opasteissa suositeltava kirjasinkoko on 100 mm. Tekstin kirjasinkoko mitataan isoimman kirjaimen mukaan.
Tärkein informaatio isoissa opasteissa tulee sijoittaa katsekorkeudelle. Opasteissa tulee käyttää helppolukuista kirjasintyyppiä, jossa on iso alkukirjain ja tekstiosa pienin kirjaimin. Pienillä kirjaimilla (gemena) kirjoitettu teksti on helppolukuisempaa kuin suurilla kirjaimilla (versaali) kirjoitettu. Kirjasintyyppinä suositeltavia ovat esimerkiksi Helvetica Medium ja Arial.

3.3.2 Kohokirjaimet ja pistemerkinnät 		
Opasteissa on hyvä käyttää kohokirjaimia, kun kyse on lyhyestä tekstistä tai esim. hotellihuoneen numerosta. Näin ei välttämättä tarvita erillistä pisteopastetta näkövammaisia varten. Suurissa kiinteistöissä huonenumerointi on hyvä tehdä kohonumerona ja varata mahdollisuus pistemerkintöihin huoneopasteissa (ks. kuva 20). Pistekirjoitettu teksti sormin lukemista varten sijoitetaan 1300–1400 mm korkeudelle.
Kuva 20. Huoneopasteessa on kohonumero ja selkeä tummuuskontrasti, lisäksi informaatio on merkitty pistekirjoituksella. (Näkövammaisten palvelu- ja toimintakeskus Iiris, Helsinki, Kuva: JS).
Käytössä on sekä koho- että syvennyskuvioita (ks. kuva 21). Paras luettavuus on kirjaimella (aina versaali), joka on poikkileikkaukseltaan ylösalaisen kärjestä pyöristetyn V-kirjaimen muotoinen. Kohokuvion ulkoneman tulee olla vähintään yksi millimetri. Kohokirjaimen oikea koko on 15–40 mm. Syvennyskuvioiden on oltava kooltaan suurempia kuin kohokuviot, jotta ne voidaan lukea kuljettamalla sormenpäätä kirjaimen syvennystä pitkin.
Kuva 21. Opasteissa käytettävien koho- ja syvennyskuvioiden mitoitus. (Kuva: RTS/1)

3.3.3 Karttaopasteet, kohokartat ja pienoismallit
Karttaopasteet ovat havainnollisia, mutta haasteellisia. Värikoodit eivät usein erotu näkövammaiselle henkilölle, jolla ei ole riittävää värinerottelukykyä. Kuitenkin perusasiat tulee pyrkiä välittämään mahdollisimman selkeästi. Sijainti, ”olet tässä” -symboli, tulee merkitä karttapohjasta erottuvalla tehostevärillä ja siinä voidaan lisäksi käyttää kohonastaa tms. 
Kohokartat ovat kolmiulotteisia, käsin tunnusteltavia pelkistettyjä kuvauksia kartoista ja pohjapiirroksista (ks. kuva 22). Ne sisältävät usein sekä tunto- että näköaistin kautta saatavaa tietoa.
Rakennuksen tai alueen hahmottamista helpottaa opaskartta, jossa on kuvattu tärkeimmät kohteet. Jotta myös ympäristö hahmottuu, kartassa kuvataan lähiympäristöä ja tärkeimpiä maamerkkejä. Kohokartta käsittää yleensä suppean alueen, esimerkiksi leikkipaikan, liikuntapolun tai rakennuksen yhden kerroksen. Tällöin kartta tulee esittää kulkusuuntaan nähden oikein päin, jotta sitä voi hyödyntää alueella suunnistautumisessa. Jos kartassa on kosketeltavien elementtien lisäksi hyvät kontrastit ja selkeät tekstit sekä pistekirjoitusta, siitä on hyötyä sekä sokeille että heikkonäköisille ihmisille.
Kohokartta sijoitetaan 900 mm korkeudelle maasta ja hieman kaltevalle pinnalle, jolloin sitä voi helpommin tunnustella käsin ja myös pyörätuolinkäyttäjät ja lapset ylettyvät siihen. Törmäysvaaran välttämiseksi kohokartan alaosassa tulee olla alapiena (60–100 mm korkeudella maasta), jonka voi tunnistaa valkoisella kepillä. 
Kuva 22. Kohokarttaa tunnustelemalla saa käsityksen myös edessä avautuvasta maisemasta (Puumerkki luontopolku, Helsinki. Kuva: AR)
Rakennuksen pienoismalli helpottaa suunnistautumisessa, mutta se voi olla myös apuna kävijän halutessa saada kokonaiskuvan rakennuksesta (ks. kuva 23). 
Kuva 23. Pienoismallien avulla näkövammaisilla on mahdollisuus saada käsitys rakennuksen koosta ja arkkitehtuurista (Louhisaaren kartanolinna, Askainen. Kuva: AR).

Lisätietoa:
Linnapuomi, Aura (2008). Kosketeltavaa kulttuuria. Tietopaketti kosketeltavista pienoismalleista ja kohokartoista. Kulttuuria kaikille -palvelu. Kehittäminen ja yhteiskuntasuhteet KEHYS.
Näkövammaisten keskusliitto, www. nkl.fi 

3.3.4 Ääniopasteet 
Ääniopasteita on esimerkiksi ovisummereissa ja sisäänkäyntien yhteydessä (äänimajakka). Ääniopastuksen lisäksi tarvitaan aina myös visuaalinen informaatio, jotta tieto tavoittaa myös kuulovammaisen henkilön. Esimerkiksi ovisummereissa ja etenkin palohälyttimissä tulee aina olla myös valomerkki.
Äänimajakoita on harvemmin käytössä, mutta ne auttavat näkövammaista liikkujaa helpottamalla suunnistautumista kohteeseen kuten esim. rakennuksen pääovelle. Opasteäänen tulee olla miellyttävä, esim. nakuttava tai linnunlaulua muistuttava ääni, ei jatkuvasti piippaava ääni. Ääniopasteen voi myös varustaa liiketunnistimella, jolloin se aktivoituu vain tarpeen tullen, eikä kuulu ympäristössä jatkuvasti. Äänillä on suuria eroja siinä, miten ne auttavat suunnistamaan niitä kohti. Esim. tietokoneella käsitellyillä opasteäänillä on hyvä kuuluvuus ja suunnistautumista auttava äänen rakenne. Äänimajakkana toimii myös esimerkiksi suihkulähde. 

3.3.5 Opastavat materiaalit
Lattiamerkinnät kulkuväylillä 
Oikein toteutetut opastavat materiaalit ja merkinnät lattiapinnoissa helpottavat näkövammaisten liikkumista (ks. kuvat 24 ja 25). Parhaimmillaan väri- ja materiaalikontrasteilla luodaan esteettinen kokonaisuus, joka samalla johdattaa. Tilojen ollessa selkeitä ja helposti hahmotettavia selviydytään vähemmillä opasteilla ja opastavilla materiaaleilla. Pahimmillaan erilaiset pintamateriaalien kuvioinnit tai voimakkaiden värien käyttö voivat johtaa harhaan tai vaikuttaa tasoeroilta. Esimerkiksi poikkiraidoitus voi antaa vaikutelman portaista (ks. kuva 26). 
Esteettömyyskartoituksessa tulee kiinnittää huomiota värien käyttöön lattiapinnoitteissa; tukeeko kuviointi kulkureitin hahmottamista. Esimerkiksi pitkä voimakasvärinen raita tai matto sisäänkäynniltä infotiskin suuntaan johdattaa heikkonäköisiä henkilöitä ja muitakin kävijöitä. 
Kuvat 24 ja 25. Selkeä lattiamerkintä ja yhtenäinen valaisinrivi katossa toimivat ohjaavina elementteinä ja tukevat näkövammaisen henkilön itsenäistä liikkumista. (Kuva ja kuvan käsittely: JS)
Kuva 26. Voimakkaat kuvioinnit ja kiiltävä lattia tekevät liikkumisesta epävarmaa. (City-käytävä, Helsinki. Kuva: AR)
Jalalla tuntuvat materiaalierot toimivat opastavana lattiamerkintänä sokealle henkilölle. Karkeampi laatta kulkureitillä tai jatkuva metallilista ovat selkeä reittimerkintä. Parhaimmillaan tähän yhdistyy vielä tummuuskontrasti muun lattiamateriaalin kanssa.
Sairaalaympäristössä käytettävät värikoodiraidat lattiassa eivät palvele heikkonäköisiä henkilöitä. Parasta on, jos opastuksessa käytetään lattiapinnoitteen päälle kiinnitettävää, jatkuvaa metallilistaa (ks. kuva 27).
Kuva 27. Jatkuvaa metallilistaa on helppo seurata valkoisella kepillä. (Näkövammaisten palvelu- ja toimintakeskus Iiris, Helsinki. Kuva: JS).

Opaslaatat, varoitusalueet ja erotteluraidat
Opaslaattoja (huomiolaatta ja suuntalaatta) ja varoitusalueita (tummuuskontrasti) käytetään katu- ja viheralueilla näkövammaisten henkilöiden liikkumisen ohjauksessa (ks. kuva 28). Suuntalaattaa käytetään ohjaamaan loogisesti haluttuun paikkaan (ks. kuva 29). Huomiolaattaa voidaan käyttää reitin risteyskohdissa kertomaan suunnanmuutoksesta. Varoitusaluetta käytetään ensisijaisesti varoittamaan putoamis- tai kompastumisvaaran aiheuttavasta korkeuserosta tai suojatien tai pysäkin kohdalla ajoradan reunasta. Varoitusalueen materiaalina voidaan käyttää esimerkiksi valkoista luonnonkivilaattaa, nupu-, pesubetoni- tai betonikiveä tai valkoista huomiolaattaa.
Puista, liikennemerkeistä, pollareista ja muista vastaavista heikkonäköiselle törmäämisvaaran aiheuttavista elementeistä varoitetaan ensisijaisesti sijoittamalla ne lohkopintaiselle kiveykselle.
Suojatien havaitsemista parannetaan käyttämällä kontrastiväristä varoitusaluetta ja alueilla, jotka on varustettu sulanapitojärjestelmällä myös kohokupolipintaista huomiolaattaa (ks. kuvat 32 ja 36).
Kuva 28. Opaslaatat: huomiolaatta ja suuntalaatta. (Kuva: SuRaKu).
Kuva 29. Tummuus- ja tuntokontrastilla erottuva suuntalaatta johdattaa suojatien alkamiskohtaan. (Esteettömyystuotteiden näyttelyalue Esteri, Lasten liikennekaupunki, Helsinki. Kuva: AR).

3.4 Katu- ja viheralueet
3.4.1 Suojatiet ja jalkakäytävät
Suojatiet ja jalkakäytävät ovat esteettömiä, kun
- kulkuväylien pinnat ovat tasaisia, kovia ja luistamattomia
- kulkuväylät ovat tarpeeksi leveitä ja loivia
- kulkuväylät ovat helposti hahmotettavissa eikä reitillä ole törmäys-, kompastumis-, liukastumis-, kaatumis- tai putoamisvaaran aiheuttavia esteitä
- valaistus on tasainen, riittävän voimakas ja häikäisemätön
- suojatiet ovat helposti hahmotettavissa ja tunnistettavissa
- suojateillä on sekä pystysuora- että luiskareunatuki
- suojatiet ovat ääni- ja valo-ohjattuja

Kulkuväylät ja -pinnat
Kulkuväylien pitää olla vähintään 1500 mm leveitä, jotta pyörätuolia käyttävällä henkilöllä on tarvittaessa riittävästi tilaa kääntyä ympäri. Koneellinen kunnossapito on mahdollista, kun kulkuväylä on leveydeltään vähintään 2300 mm. Kulkuväylän vapaan korkeuden tulee olla vähintään 2200 mm kulkuväylän yläpuolisten kiinteiden rakenteiden kohdalla (esimerkiksi opasteiden, katosten ja kasvillisuuden). Koneellisesti kunnossapidettävillä väylillä kulkuväylän vapaan korkeuden tulee kuitenkin olla vähintään 3000 mm. 
Kulkuväylien pituus- ja sivukaltevuuksien tulee olla riittävän loivia, jotta kulkuväylät ovat käytettävissä myös apuvälineiden kanssa. Pituuskaltevuus saa olla korkeintaan 8 % (erikoistasolla 5 %) ja sivukaltevuus 3 % (erikoistasolla 2 %).  Sivukaltevuus hankaloittaa erityisesti pyörätuolilla tai rollaattorin kanssa liikkumista ja vaikeuttaa myös näkövammaisen henkilön tasapainon säilyttämistä. Pitkään jatkuva voimakas pituuskaltevuus vaatii pyörätuolin käyttäjältä erittäin hyviä käsivoimia varsinkin, jos reitillä ei ole levähtämistä mahdollistavaa välitasannetta. Jyrkässä nousussa (pituuskaltevuus yli 8 %) tulisi välitasanteiden lisäksi olla myös käsijohteet.
Kulkuväylien ja -pintojen tulee olla tasaisia, kovia ja luistamattomia. Poikkeamat tasaisuudessa saavat olla enintään 20 mm. Kulkuväylä on epätasainen, kun poikkeamat ovat yli 5 mm ja huomattavan epätasainen, kun väylällä on yli 20 mm leveitä tai syviä halkeamia tai epätasaisuutta.  Kulkuväylän materiaaliksi eivät sovellu hiekka, sora, nupu-, noppa-, mukulakivet (ks. kuva 30). Sopivia materiaaleja ovat asfaltti, betoni, kivituhka ja eräät laattatyypit joiden on oltava sileitä ja luistamattomia, ja saumojen leveyden enintään 5mm. Kunnossapidon ja talvihoidon tulee olla toteutettu siten, että kulkuväylien pinnat eivät ole roskaisia, lumisia tai jäisiä.
Kulkuväylän tulee rajautua selkeästi esimerkiksi reunatukeen tai nurmialueeseen. Rajauksena ei tule käyttää matalaa, alle 600 mm korkeaa aitaa, sillä se voi aiheuttaa kompastumisvaaran. 
Kuva 30. Kulkuväylän pintamateriaaliksi eivät sovi nupukivi (ylh.), mukulakivi (alh. vas.) ja noppakivi (alh. oik). (Kuva: AR).
Kulkureitillä ei saa olla törmäys-, putoamis- tai kiinnitakertumisvaaraa aiheuttavia esteitä. Tällaisia ovat esimerkiksi kulkuväylälle tunkeutuva kasvillisuus, pinnoitteen huomattavat epätasaisuudet, koholla olevat tai painuneet kaivonkannet, muut suuret painaumat tai kulkuväylälle sijoitetut info- tai mainostaulut. Kiinteiden esteiden (mm. kadunkalusteet, opasteet ja valaisinpylväät) tulee sijaita kulkuväylän ulkopuolella, kulkuväylän pintamateriaalista poikkeavalla vyöhykkeellä (esim. noppakivivyöhyke). Jos este kuitenkin sijaitsee kulkuväylällä, sen tulisi olla merkitty em. pintamateriaalilla. Erityisen vaarallisia ovat sellaiset sivulta tai ylhäältä kulkuväylälle ulottuvat törmäysesteet, jotka eivät ulotu niin alas että näkövammainen henkilö voisi havaita ne ajoissa valkoisen kepin avulla. Tällaisia ovat alhaalla sijaitsevat parvekkeet, avoimet ikkunat, markiisit, valaisimet, opasteet tai puiden oksat. 
Jos kulkuväylän läheisyydessä on putoamisvaaraa aiheuttava tasoero, sen tulee olla suojattu kaiteella. Kaiteen korkeus määräytyy putoamiskorkeuden mukaan. Kaide tarvitaan aina, kun tasoero on yli 0,5 m. Kaiteen korkeus on tällöin 0,9–1,1 m. Kaide tarvitaan myös sellaisten matalampien tasoerojen yhteydessä, johon esimerkiksi näkövammainen henkilö voi kompastua tai pudota. Kaiteessa tulee olla alapiena korkeintaan 0,1 m korkeudella väylän pinnasta. Kaiteen läpi putoamisen estävä suojaava osuus tarvitaan, jos tasoero on yli 0,7 m. 
Näkövammaisten henkilöiden kannalta on hyvä, jos väylällä on mahdollisimman vähän suunnanmuutoksia. Risteysten ja reittien liittymäkohtien tulee olla suorakulmaisia suunnistautumisen helpottamiseksi. Esimerkiksi puistokäytävillä pääkäytävän ja sivukäytävien pintamateriaalin tulisi poiketa toisistaan (esimerkiksi asvaltti ja hyvin tiivistetty kivituhka).  

Kuivatus
Kulkuväylällä sijaitsevat sadevesikourut sekä koholla olevat tai painuneet kaivon kannet hankaloittavat usein liikkumista pyörällisten apuvälineiden kanssa. Avokourun tulee olla vähintään 200 mm leveä ja korkeintaan 20 mm syvä, jotta se on helppo ylittää myös pienipyöräisillä apuvälineillä (ks. kuva 31). 
Kartoituksessa huomioidaan myös kulkuväylän lätäköityminen tai sadevesikaivon tukkeutuminen. Kulkuväylälle kerääntynyt vesi aiheuttaa talvella jäätyessään liukastumisvaaran.
Kuva 31. Perustasolla käytettävän avokourun mitoitus. (Kuva: SuRaKu) 

Suojatiejärjestelyt
Suojatielle jalankulkuväylältä saavuttaessa tulisi pituuskaltevuuden olla enintään 5 %. Tämä tekee mahdolliseksi esimerkiksi sen, että pyörätuolia käyttävä henkilö kykenee painamaan suojatien liikennevalon painonappia ilman että pyörätuolia tarvitsee estää valumasta ajoradalle. Suojatien pinnan tasaisuusvaatimukset ovat samat kuin normaalilla kulkuväylällä.
Suojatien reunatuki (reunakivi) erottaa jalankulkualueen ja ajoradan toisistaan. Reunatuen käyttö liikennealueiden rajaamisessa on erityisen tärkeää näkövammaisten henkilöiden kannalta. Ajorataa ylittävän henkilön tulee tietää, missä on turvallista odottaa. Reunatuen tulee olla toimiva sekä pyörätuolinkäyttäjän että näkövammaisen kulkijan kannalta. 
Pystysuoran reunatuen korkeudeksi on määritelty 30 mm (Kunnallisteknisten töiden yleinen työselostus KT 02). Täysin madallettu reunatuki ei toimi näkövammaisen henkilön kannalta, sillä alle 30 mm tasoeroa ei tunnista valkoisen kepin avulla ja tällöin on vaarana joutua ajoradalle. Tämän korkuisen reunatuen yli pääsee myös pyörätuolilla.
Pääkaupunkisedulla (Helsinki, Espoo) tällainen reunatuki sallitaan vanhoissa risteyksissä kunnes ne korjataan uusien tyyppipiirustusten mukaan esteettömiksi. Tyyppipiirustusten mukaisessa suojatiessä on sekä pystysuora (40 mm) osa että luiskareunatuki (luiskattu reunatukiosuus) (ks. kuva 32). Luiskareunatuessa on viiste, joka 150 mm:n matkalla nousee 40 mm. Luiskareunatuessa olevan selkeän kulman ansiosta myös monet näkövammaiset pystyvät tunnistamaan sen. Luiskareunatuen leveydeksi suositellaan vähintään 2500 mm, jotta koneellinen kunnossapito on mahdollista. 
Kuva 32. Luiskareunatuki, pystysuora reunatuki ja varoitusalue suojatien alussa sekä massauksella tehdyt, hyvin erottuvat suojatiemerkinnät (Esteettömyystuotteiden näyttelyalue Esteri, Lasten liikennekaupunki, Helsinki. Kuva: AR)
Näkövammainen henkilö ottaa reunatuen avulla kohtisuoran kulkusuunnan ajoradan yli. Tästä syystä reunatuen tulee olla kohtisuorassa ajoradan ylityssuuntaan nähden. Pyöristykseltä tai vinosta reunatukilinjasta kohtisuoraan lähtevä näkövammainen jalankulkija saattaa ajautua ajoradalle.
Suojatien reunatuista tarkastetaan kunto ja mitataan korkeus, myös keskisaarekkeiden osalta. Karttaan tai lomakkeeseen tulee yksilöidä suojatien ja mahdollisen keskisaarekkeen mitattavat päädyt (esim. A ja B pääty). Reunatuen korkeus mitataan kahdesta kohtaa, oikealta ja vasemmalta, noin 20 cm etäisyydeltä suojatien reunasta. 
Suojatiemerkinnöissä tulee olla riittävä kontrasti, jotta ne erottuvat. Tummuuskontrastin tulee olla vähintään keskiharmaan ja valkoisen tai keskiharmaan ja mustan eroa vastaava. Luonnonkivestä, betonikivestä tai massauksella tehdyt suojatiemerkinnät erottuvat hyvin kontrastina kulkuväylän pintamateriaalista ja säilyttävät kontrastieron maalauksia pidempään. Suojatien läheisyydessä ei saa olla muita voimakkaasti kuvioituja alueita väärinkäsitysten välttämiseksi. 

Suojatiemerkki ja painonappipylväs
Liikennemerkkiasetus sallii suojatiemerkin sijoituksen ajoradan reunaan tai seinään enintään kahden metrin etäisyydelle ennen suojatiemaalauksen alkua. Suojatiemerkin tulee kuitenkin sijaita heti suojatiemerkinnän reunassa ja korkeintaan 500 mm ajoradan reunasta, sillä näkövammaiset henkilöt saattavat käyttää suojatien alkuun sijoitettua suojatiemerkkipylvästä tunnistimena saapuessaan suojatielle. Erityisesti esteettömyyden erikoistason alueilla suojatiemerkkien tulee olla sijoitettu vakiotyyppisesti mahdollisimman lähelle suojateiden alkua niin, että ne auttavat näkövammaisia henkilöitä tunnistamaan suojatien alkamiskohdan (ks. kuva 33).
Kuva 33. Suojatiemerkin tulee sijaita heti suojatiemerkinnän reunassa ja korkeintaan 500 mm:n päässä ajoradan reunasta. (Kuva: SuRaKu).
Liikennevaloissa jalankulkijan äänimerkki helpottaa näkövammaisen henkilön tienylitystä. Mahdollisen painonapin tulee olla sijoitettu siten, että sen käyttäminen on mahdollista myös pyörätuolista, talviaikaankin. Painonapin tulee sijaita korkeintaan 300 mm:n päässä suojatiestä ja napin tulee olla 900–1100 mm:n korkeudella maasta (ks. kuva 34). Painonappia painettaessa tulisi kuulua ääni ja syttyä merkkivalo, jotta jalankulkija tietää valojen kohta vaihtuvan.
Kuva 34. Liikennevalojen painonapin tulee olla kaikkien ulottuvilla. (Kuva: SuRaKu).

Keskisaareke
Suojatien keskisaarekkeiden tulee olla korotettuja. Korottamaton keskisaareke aiheuttaa vaaratilanteen erityisesti näkövammaiselle henkilölle, jonka täytyy tietää missä kohdassa on turvallista odottaa kadun ylitystä. Keskisaarekkeen syvyyden tulee olla vähintään 2,5 metriä, jotta saarekkeella on riittävästi tilaa myös lastenvaunuille ja sähköpyörätuolille. Kapealla saarekkeella tilaa vaativan sähköpyörätuolin joutuu usein kääntämään poikittain. Keskisaarekkeen syvyyden mittaan voidaan sisällyttää suorat reunatuet, mutta ei luiskattuja reunatukia tai luiskareunatukea. Keskisaarekkeen jalankulkuväylän leveyden tulee olla vähintään 2,5 metriä.

Opaslaatat, varoitusalueet ja erotteluraidat
Opastavat materiaalit ja merkinnät kulkuväylällä helpottavat näkövammaisten liikkumista. Toisaalta erilaiset pintamateriaalien kuvioinnit tai voimakkaiden värien käyttö voi johtaa harhaan tai vaikuttaa esimerkiksi tasoeroilta. Esimerkiksi poikkiraidoitus kulkuväylän pintamateriaalissa voi antaa vaikutelman portaista ja tehdä liikkumisen epävarmaksi. Parhaimmillaan väri- ja materiaalikontrasteilla luodaan esteettinen kokonaisuus, joka samalla johdattaa. 
Opaslaatat (ks. 3.3.5 Opastavat materiaalit)
Varoitusaluetta käytetään ensisijaisesti varoittamaan putoamis- tai kompastumisvaaran aiheuttavasta korkeuserosta tai suojatien kohdalla ajoradan reunasta. Varoitusalue suojatien kohdalla auttaa heikkonäköistä löytämään suojatien kohdan ja ajoradan reunan myös silloin, kun suojatiemerkintä on kulunut. Puista, liikennemerkeistä, pollareista ja muista vastaavista heikkonäköisille henkilöille törmäämisvaaran aiheuttavista elementeistä varoitetaan ensisijaisesti sijoittamalla ne lohkopintaiselle kiveykselle.
Pollareiden eli ajoesteiden tulee sijaita kulkuväylästä poikkeavalla pintamateriaalivyöhykkeellä ja erottua selvästi tummuuskontrastina taustastaan, jotta ne eivät aiheuttaisi törmäysvaaraa. Niiden tulee lisäksi olla merkitty heijastavalla raidalla tai huomiovärillä (ks. kuva 35.)
Kuva 35. Pollarit sijaitsevat kulkuväylästä poikkeavalla pintamateriaalilla, erottuvat tummuuskontrastina taustasta ja niissä on lisäksi heijastava huomioraita. (Herttoniemenranta, Helsinki. Kuva: AR)
Erotteluraitoja käytetään jalankulkualueilla mm. erottamassa jalankulku- ja pyörätiekaistoja toisistaan. Erotteluraidan tulee erottua sekä väri- että materiaalikontrastina kulkuväylän pintamateriaalista. Lisäksi pyörätie voi erottua jalankulkuväylästä myös kontrastivärisenä.
Erikoistasolla jalankulkuväylän ja pyörätien tulee olla eroteltu luonnonkivestä tai massauksella ja perustasolla massauksella tehdyllä erotteluraidalla. Maalattu raita ei ole hyvä ratkaisu, koska siinä ei ole tuntokontrastia eli sitä ei voi tuntea valkoisella kepillä tai jalalla. 

Valaistus
Kulkuväylien tulee olla riittävästi valaistut ja valaistuksen tulee korostaa kontrastivaikutusta sekä kulkuväylän muutoskohtia ja tasoeroja. Kulkuväylälle ei saa jäädä pimeitä katvealueita. Valaisinpylväiden tulee sijaita kulkuväylän hahmotettavuuden kannalta yhtenäisessä rivissä samalla puolella kulkuväylää, noin metrin etäisyydellä reunasta. Suositeltava ulkovalaistusvoimakkuus on kulkuväylillä 10 lx ja risteyskohdissa, portaissa ja luiskissa 20–50 lx. 

Vaaraa aiheuttavia puutteita suojateillä ja jalkäkäytävillä
	
Suojatiet	yllättävä, epätasainen kohta kuten puuttuva päällyste, kuopalla tai koholla oleva kaivon kansi, leveä tai porrastunut kulkupinnan tasosta poikkeava halkeama tai reikä suojatien kulkupinnalla tai sinne saavuttaessa 
suojatiemerkin kiinnityspylvään kaatumisvaara tai suojatiemerkin kiinnitysten rikkoutuminen 
suojatiehen liittyvän saarekkeen tai välikaistan kasvillisuuden aiheuttama näkemäeste suojatien käyttäjälle tai ajoneuvon kuljettajalle suojatietä liikkuvan henkilön havaitsemiseksi
rikkoontuneet tai puuttuvat reunatuet 	
Kulkupinnat	yli 2 senttimetriä suuri pinnan epätasaisuus, esimerkiksi irronnut tai puuttuva laatta tai kivi tai muuten pinnasta kohollaan oleva tai painunut laatta 
halkaisijaltaan yli 10 cm ja yli 2 cm syvä jyrkkäreunainen reikä 
pituussuuntainen yli 3 cm leveä halkeama 
kaatumisvaaran aiheuttava liukkaus 
vapaan kulkukorkeuden alle ulottuva kasvillisuus – minimikorkeus jalankulun reiteillä 2,5 metriä ja pyöräteillä 3 metriä talvihoidettavilla reiteillä, muilla reiteillä 2,2 m 
sivulta tulevat esteet	
Sadevesikourut ja kaivot	rikkonaiset tai pois paikaltaan olevat kourut tai kaivonkannet 
koholla (yli 2cm) tai kuopalla olevat kaivon kannet kevyen liikenteen väylillä 
alikulkukäytävän toimimaton pumppaamo, jonka seurauksena kerääntyvä vesi estää kokonaan väylän käytön	
Pollarit	varoitusalueen puutteellinen tummuuskontrasti tai puutteellinen varoittavan alueen tunnistettavuus, joka voi aiheuttaa näkövammaiselle henkilölle törmäämisvaaran	

3.4.2 Kävelykadut ja aukiot
Kävelykadut ja aukiot esteettömiä, kun
- toiminnat on jäsennetty ja sijoitettu selkeästi ja johdonmukaisesti
- eri toiminnoille varatut alueet ovat selkeästi hahmotettavissa ja tunnistettavissa
- kulkuväylien pinnat ovat tasaisia, kovia ja luistamattomia
- kulkuväylillä ei ole törmäys-, kompastumis-, liukastumis-, kaatumis- tai putoamisvaaraa aiheuttavia esteitä
- tasoeroissa on sekä portaat että luiska
- valaistus on tasainen, riittävän voimakas ja häikäisemätön

Kävelykadut ja aukiot ovat erikoistason kohteita. Toimintojen tulee olla jäsennetty ja sijoitettu selkeästi ja johdonmukaisesti. Pyöräilyn tulisi ensisijaisesti sijaita omalla väylällä, ei esimerkiksi kävelykadulla. Kulkureiteillä ei tule olla tarpeettomia suunnanmuutoksia ja muutoskohtien tulee olla merkitty selkeästi.
Kävelykaduilla ja aukioilla mitoituksen, kalustuksen ja varustuksen sekä valaistuksen tulee täyttää samat vaatimukset kuin mitä kulkuväylille on asetettu. Poikkeuksena ovat sadevesikourut, joiden tulisi sijaita, aina kun mahdollista, kadun kulkusuunnan mukaisesti tai osoittaa aukioilla pääliikennesuuntia niin, että ne voivat toimia ohjaavina raitoina näkövammaisille henkilöille.
Kalusteet (ks. kohta 3.4.5 Puistokäytävät ja levähdyspaikat) 
Opastus (ks. kohta 3.3 Opastus)
Kulkuväylät, pinnat ja valaistus (ks. kohta 3.4.1 Suojatiet ja jalkakäytävät).
Portaat ja luiskat (ks. kohta 3.4.3 Tasoerot).

3.4.3 Tasoerot
Tasoeroista tarkastetaan erikseen portaat tai luiska ja niihin liittyvät käsijohteet. Tässä kappaleessa kerrotaan huomioitavista asioista ja mitoituksesta siltä osin kuin ne poikkeavat sisäportaiden ja luiskien mitoituksesta (ks. 3.6.3 Portaat, 3.6.4 Luiska, 3.6.5 Käsijohteet portaissa ja luiskissa).
Luiskan ja portaiden pinnan tulee olla kova, tasainen ja luistamaton. Sopivia ulkotiloissa käytettäviä materiaaleja ovat asfaltti, betoni, sileä luonnonkivilaatta (hakattu tai poltettu pinta). Laattojen saumojen leveys saa olla enintään 5 mm. 
Portaiden ja luiskan tulee olla tasaisesti valaistut ja erottua materiaali- ja tummuuskontrastina ympäristöstä. Portaiden ja luiskan alkamiskohdassa tulee olla varoitusalue (tummuus- ja/tai materiaalikontrastivyöhyke). Erikoistason kohteissa ja sulanapitojärjestelmällä varustetuissa portaissa ja luiskissa varoitusalueella käytetään huomiolaattoja (varoittavia laattoja), joissa on pienet kohokupolit (ks. kuva 36). Varoitusalueen tulee olla kulkusuunnassa pituudeltaan 1200 mm, jos porras tai luiska on kulkuväylän jatkeena, muulloin sopiva pituus on 600 mm.
Ulkoportaiden tulee olla vähintään 1200 mm leveitä. Porrasaskelmien suositeltava mitoitus on: 2 x nousu + etenemä = 660 mm. Porrasaskelman nousun tulee olla korkeintaan 120 mm ja etenemän 400–420 mm. Mikäli porras on lämmitetty tai katettu, siinä voidaan käyttää myös sisätilan mitoitusta, joka on 2 x nousu + etenemä = 630 mm. Tällöin nousun enimmäiskorkeus on 160 mm ja etenemän syvyys vähintään 300 mm.
Portaiden etureunoissa tulee olla kontrastiraidat. Erikoistason alueilla portaissa tulee olla kontrastiraidat joka askelmassa (ks. kuva 36). Perustason alueilla peruskorjauksessa hyväksytään kontrastiraidat vain alimmassa ja ylimmässä askelmassa. Tumma kontrastiraita erottuu paremmin vaaleista askelmista kuin vaalea tummista. Jos portaiden yhteydessä on ns. lastenvaunuluiska, sen tulee olla erotettu avokaiteella kompastumisvaaran estämiseksi (ks. kuva 39).
Kuva 36. Erikoistason esteettömissä ulkoportaissa on varoitusalue ennen portaita, selkeät kontrastiraidat askelmien etureunoissa ja oikein mitoitettu käsijohde. (Esteettömien ympäristötuotteiden kehityshankkeen (ELSATUOTE) koekohde, Rajapaadenpolun luonnonkiviportaat, Vuosaari, Helsinki. Kuva: AR)
Suositeltava ulkoluiskan pituuskaltevuus on erikoistasolla korkeintaan 5 % (1:20). Perustasolla luiskan pituuskaltevuus saa olla korkeintaan 8 % (1:12,5). Lisäksi erikoistason alueella tai reitillä sijaitsevan luiskan on suositeltavaa olla katettu tai lämmitetty.
Kuva 37. Sisäänkäynnin yhteydessä oleva luiska johtaa tasanteelta tasanteelle. Luiskassa on molemminpuoliset käsijohteet sekä suojareuna. Toiselta puolelta luiska rajoittuu seinään. (Palvelutalo Cecilia, Helsinki. Kuva: AR).
Portaiden ja luiskien käsijohteiden tulee olla ehjiä ja esimerkiksi puinen johde ei saa olla tikkuinen. Portaiden ja luiskan viereisen kasvillisuuden tulee olla hoidettu ja suunniteltu siten, että se ei lamoa käsijohteen päälle (ks. kuva 38). Talvikunnossapidettävän luiskan tai portaiden ylläpidon tulee olla hoidettu niin, että lunta ei kasata käsijohteen viereen siten, että sen käyttö estyy (ks. kuva 39).
Kuva 38.  Hoitamaton kasvillisuus estää ulkoportaiden käsijohteen käytön ja aiheuttaa törmäysvaaran (Augsburg, Saksa. Kuva: AR)
Kuva 39. Portaiden reunaan kasattu lumi estää käsijohteen käytön. Lastenvaunuluiska on erotettu käsijohteella eikä aiheuta kompastumisvaaraa portaissa. (Itäkeskus, Helsinki. Kuva: JH)

Vaaraa aiheuttavia puutteita tasoeroissa
	
Ulkoportaat ja luiskat	varoitusalue puuttuu portaan alkamis- ja päättymiskohdasta
käsijohteet loppuvat liian aikaisin
portaan alle joutumista ei ole estetty
yli 2 senttimetriä suuri pinnan jyrkkä epätasaisuus, esimerkiksi irronnut tai puuttuva laatta tai kivi tai muuten pinnasta kohollaan oleva tai painunut laatta 
halkaisijaltaan yli 10 cm ja yli 2 cm syvä jyrkkäreunainen reikä 
pituussuuntainen yli 3 cm leveä halkeama 
rikkinäinen käsijohde 
kaatumisvaaran aiheuttava liukkaus 
vapaan kulkukorkeuden alle ulottuva kasvillisuus – minimikorkeus jalankulun reiteillä 2,5 metriä ja pyöräteillä 3 metriä talvihoidettavilla reiteillä, muilla reiteillä 2,2 metriä	
Kaiteet	rikkinäisen kaiteen aiheuttama putoamisvaara väylällä liikkuvalle 
kaiteen puuttuminen	
Käsijohteet	rikkinäisen käsijohteen aiheuttama loukkaantumisvaara väylällä liikkuvalle 
puisen käsijohteen pinnan tikkuisuus tai metallisen käsijohteen pinnan epätasaisuus tai ruosteisuus, jotka estävät käsijohteen käyttämisen 
käsijohteen käytön estyminen ylikasvaneen kasvillisuuden vuoksi	

Lisätietoa:
ELSATUOTE Esteettömien ympäristötuotteiden tuotekehityshanke. Loppuraportti 15.10.2007. Helsinki kaikille -projekti, Sito Oy. (www.hel.fi/helsinkikaikille) 

3.4.4 Piha-alueet 
Esteettömällä pihalla
- toiminnat on jäsennetty ja sijoitettu selkeästi ja johdonmukaisesti 
- kulkureitit sisäänkäynnille ovat helposti hahmotettavissa 
- opastus on selkeä ja johdonmukainen
- eri toiminnoille varatut alueet ovat selkeästi hahmotettavissa ja tunnistettavissa
- liikkumisesteisen pysäköintipaikkoja on tarpeellinen määrä, ja lisäksi saattoliikenteelle on varattu pysähtymispaikka
- kulkuväylien pinnat ovat tasaisia, kovia ja luistamattomia
- kulkuväylät ovat tarpeeksi leveitä ja loivia 
- kulkureiteillä ei ole törmäys-, kompastumis-, liukastumis-, kaatumis- tai putoamisvaaraa aiheuttavia esteitä
- tasoeroissa on sekä portaat että luiska
- valaistus on tasainen, riittävän voimakas ja häikäisemätön, eikä pihalle jää pimeitä katvealueita

Pysäköintipaikat
Autopaikoilla tarkoitetaan tässä kohteen omia autopaikkoja. Jos rakennuksella ei ole omaa pysäköintipaikkaa, tarkastetaan lähimmät kadun varressa sijaitsevat autopaikat. Vammaisen pysäköintiluvalla varustetun auton saa pysäköidä myös pysäköintikieltoalueelle, jos lähistöltä ei löydy erikseen liikkumisesteiselle varattua autopaikkaa tai muuten sopivaa vapaata autopaikkaa, josta pääsee siirtymään jalkakäytävälle turvallisesti apuvälineiden kanssa. 
Liikkumisesteisille henkilöille varattujen autopaikkojen lukumäärä lasketaan ja paikkojen ja kohteen sisäänkäynnin välinen etäisyys mitataan. Paikkojen tulee olla merkitty asianmukaisesti ja niiden välittömässä läheisyydessä ei saa olla liikkumista hankaloittavia tasoeroja. Lisäksi kartoituksessa tulee ottaa huomioon pysäköintipaikan talvikunnossapito ja tarkastaa, ettei lumen kasaaminen vaikeuta tai estä LE-autopaikkojen käyttöä.
Pysäköintipaikalla tulee olla varattu liikkumisesteisen autopaikkoja (LE-autopaikka) rakennuksen pääkäyttötarkoituksen mukaan seuraavasti:
- 2 LE-autopaikkaa 50 autopaikkaa kohti, sen jälkeen yksi paikka kutakin alkavaa 50 autopaikkaa kohti
- kaksi LE-autopaikkaa alkavaa 2500 kerrosalaneliömetriä kohti ja sen jälkeen yksi paikka lisää kutakin alkavaa 2500–5000 k-m²:ä kohti.
Etäisyyden LE-autopaikoilta sisäänkäynnille tulee olla mahdollisimman lyhyt, korkeintaan 10 metriä. LE-autopaikkojen tulee sijaita lähellä kohteen esteetöntä sisäänkäyntiä. Liikkumisesteisen autopaikan leveyden tulee olla vähintään 3600 mm ja pituuden 5000 mm. Leveys mitataan autopaikan reunaviivan puolesta välistä, vastakkaisen reunaviivan puoleen väliin. LE-autopaikan tulee sijaita mahdollisimman tasaisella kulkupinnalla, sillä autosta pyörätuoliin siirtyminen kaltevalla pinnalla on erittäin vaikeaa ja vaarallista (enimmäiskaltevuus on 2 % molempiin suuntiin). Liikkumisesteisen autopaikan tulee olla merkitty ISA-tunnuksella varustetulla pystyopasteella sekä merkinnällä, esim. maalauksella, pysäköintiruudussa.
Kadunvarsiautopaikan yhteydessä LE-autopaikan kohdalla tai välittömässä läheisyydessä tulee olla mieluiten koko autopaikan pituudelle asennettu luiskareunatuki, jotta pyörätuolilla ei tarvitse kelata ajoradan kautta jalkakäytävälle (ks. kuva 40). 
Kuva 40. Luiskareunatuki mahdollistaa turvallisen siirtymisen liikkumisesteisen pysäköintipaikalta jalkakäytävälle (Ratsastie, Helsinki. Kuva: JS).
Saattoliikenteen pysähtymispaikalla tarkoitetaan pääsisäänkäynnin tai vaihtoehtoisen sisäänkäynnin välittömässä läheisyydessä olevaa liikennealuetta, johon esim. taksien on mahdollista pysähtyä hetkeksi tuomaan tai noutamaan asiakkaita. Jos sisäänkäynnin luona ei ole erikseen liikennemerkillä (esim. pysäköintikielto + lisäkilpi aikarajoituksesta) merkittyä saattoliikenteen pysähtymispaikkaa, kartoituksessa katsotaan onko sisäänkäynnin edessä tilaa takseille tai muille liikennevälineille.
Jos matka pysäköintialueelta tai julkisen liikenteen pysäkiltä sisäänkäynnille on pitkä, kulkureitin varteen tulee varata levähdyspaikkoja penkkeineen (ks. 3.4.5 Puistokäytävät ja levähdyspaikat).

Kulkuväylät ja -pinnat
Piha-alueen toimintojen tulee olla jäsennetty ja sijoitettu selkeästi. Kulkureittien pysäköinti- ja saattoalueilta tai kadulta sisäänkäynteihin tulee olla helposti hahmotettavia ja esteettömiä. Kulkureiteillä ei tule olla tarpeettomia suunnanmuutoksia ja reittien muutoskohtien tulee olla selkeästi havaittavissa. Jos pihalla on maaston muodoista johtuvia korkeuseroja, tulee jyrkkien kulkuväylien olla varustettu käsijohteilla ja tarvittaessa myös levähdyspaikoilla (ks. kuva 41).
Kuva 41. Rinteessä sijaitseva kulkureitti on varustettu käsijohteilla ja levähdyspaikalla (Vuosaari, Helsinki. Kuva: AR).
Piha-alueen kulkuväylät, pinnat ja valaistus (ks. kohta 3.4.1 Suojatiet ja jalkakäytävät)
Portaat ja luiskat piha-alueella (ks. kohta 3.4.3 Tasoerot)
Ovet ja portit kulkureitillä (ks. kohta 3.6.2 Ovi)
Pihakalusteet (ks. kohdat 3.6.7 Kalusteet ja 3.4.5 Puistokäytävät ja levähdyspaikat)
Piha-alueen opastus (ks. kohta 3.3 Opastus)

3.4.5 Puistokäytävät ja levähdyspaikat
Puistokäytävät ovat esteettömiä, kun
- eri toiminnoille varatut alueet ovat selkeästi hahmotettavissa ja tunnistettavissa
- kulkuväylien pinnat ovat tasaisia, kovia ja luistamattomia
- kulkuväylät ovat tarpeeksi leveitä ja loivia 
- kulkuväylillä ei ole törmäys-, kompastumis-, liukastumis-, kaatumis- tai putoamisvaaraa aiheuttavia esteitä
- tasoeroissa on sekä portaat että luiska
- levähdyspaikkoja on riittävästi 
- levähdyspaikat on sijoitettu kulkuväylän ulkopuolelle ja niihin on esteetön kulkuyhteys
- opastus katkeamaton ja johdonmukainen
- valaistus on tasainen, riittävän voimakas ja häikäisemätön, eikä kulkureiteille jää pimeitä katvealueita

Puistokäytävän kulkuväylät, pinnat ja valaistus 
Puistokäytävillä tulee olla eripituisia reittejä erilaisia liikkujia varten. Toimintojen tulee olla sijoitettu niin, että ne ovat helposti hahmotettavissa ja kaikkien käyttäjäryhmien saavutettavissa.  (ks. lisätietoja kohta 3.4.1 Suojatiet ja jalkakäytävät).

Levähdyspaikat
Levähdyspaikkoja on oltava riittävän tiheässä. Ulkotiloissa suositeltava enimmäisetäisyys on erikoistason reiteillä 50 metriä ja perustason reiteillä 250 metriä eli noin 5 minuutin kävelymatka, joka soveltuu vanhuksille ja helposti kävelemään väsyville henkilöille. Lisäksi on suositeltavaa, että seuraava levähdyspaikka on nähtävissä edelliseltä levähdyspaikalta.  Levähdyspaikat tulee sijoittaa kulkuväylien ulkopuolelle niin, että kalusteet eivät aiheuta törmäysvaaraa ja levähdyspaikalle on esteetön kulkuyhteys myös pyörätuolilla. Tämä tarkoittaa käytännössä sitä, että levähdyspaikka on samassa tasossa kulkuväylän kanssa ja levähdyspaikan pintamateriaali on tarpeeksi kova. Levähdyspaikkojen tulee lisäksi erottua kulkuväylästä poikkeavan pintamateriaalin avulla, ja levähdyspaikan kalusteiden tulee erottua ympäristöstään tummuuskontrastina (ks. kuva 42).
Kuva 42. Levähdyspaikka on sijoitettu kulkuväylän ulkopuolelle ja kalusteet erottuvat tummuuskontrastin avulla ympäristöstä. (Suursuonpuiston vanhustenpolku, Helsinki. Kuva: AR).
Osassa penkkejä tulee olla sekä käsituet että selkänojat ja istuimia eri korkeuksilla. Pyörätuolinkäyttäjä pääsee siirtymään parhaiten 500 mm:n korkuiselle penkille, jonka päässä on vähintään 900 mm vapaata liikkumistilaa ja jonka käsinojat ovat joko irrotettavia tai sijoitettu keskelle penkkiä. Penkin tai istuimen istuintason on oltava tasainen eli vaakasuora, ei taaksepäin kallistuva, jotta penkiltä on helppoa nousta ylös. Istuimen etureunan tulee olla pyöristetty. Sopiva istuimen syvyys on 300–400mm. Istuimessa ei saa olla edessä poikkipuuta tai umpirakennetta, joka vaikeuttaa istuimelta nousemista, ts. istuimen alaosan tulee olla avoin. Kalusteissa ei saa olla rikkinäisiä tai teräviä osia eikä kalusteiden sijainti saa aiheuttaa törmäysvaaraa. Pidennetty pöytälevy pöytä-penkki yhdistelmässä mahdollistaa myös pyörätuolia käyttävän henkilön pääsyn pöydän ääreen (ks. kuva 43).
Ks. lisäksi kohdat 3.6.7 Kalusteet ja 3.3 Opastus
Kuva 43. Pidennetty pöytälevy mahdollistaa pääsyn pöydän ääreen myös pyörätuolin kanssa. (Suursuonpuiston vanhustenpolku, Helsinki. Kuva: AR)
Vaaraa aiheuttavia puutteita levähdyspaikoilla
	
Levähdyspaikka	rikkinäisen istuimen aiheuttama loukkaantumisvaara
puisen istuimen pinnan tikkuisuus tai metallisen istuimen pinnan epätasaisuus tai ruosteisuus
törmäysvaara	

3.4.6 Julkisen liikenteen pysäkkialue
Julkisen liikenteen pysäkkialue on esteetön, kun
- se on helposti hahmotettavissa ja tunnistettavissa
- pysäkille on esteetön kulkuyhteys
- pysäkkialueen pinnat ovat tasaisia, kovia ja luistamattomia
- pysäkkialueella ei ole törmäys-, kompastumis-, liukastumis-, kaatumis- tai putoamisvaaraa aiheuttavia esteitä
- pysäkillä on riittävästi odotustilaa
- pyörätie kulkee pysäkin takaa
- bussi pääsee ajamaan reunatuen viereen niin, että kulkuneuvoon siirtyminen on turvallista
- valaistus on tasainen, riittävän voimakas ja häikäisemätön

Pysäkkialueen tulee olla helposti hahmotettavissa ja tunnistettavissa eli pysäkin tulee erottua selkeästi muusta ympäristöstä.  Odotusalueen pinnan tulee erottua sävyltään ja materiaaliltaan kulkuväylästä ja katoksen tulee olla kontrastisävyinen odotusalueen pintaan nähden (ks. kuva 44). 
Esteetön kulkuyhteys pysäkille tarkoittaa, että pysäkille pääsee kulkemaan suoraan jalkakäytävää pitkin, ilman tasoeroja tai kulkemista ajoradan kautta tai että pysäkille johtavat suojatiet ovat esteettömiä. Mahdollisen pyörätien tulee turvallisuussyistä kulkea pysäkin odotusalueen takaa.
Pysäkkikatoksen tulee sijaita pysäkillä niin, että pysäkille pysähtyvän bussin etuovi tulee katoksen kohdalle. Tämä helpottaa näkövammaista henkilöä löytämään bussin ovelle. Järjestely myös tekee matkan katoksesta ovelle mahdollisimman lyhyeksi, mikä helpottaa huonosti liikkuvien henkilöiden siirtymistä bussiin. Pysäkkikatoksen bussin kulkusuunnassa etumaisen pylvään kohdalla toiminnan vaatima minimietäisyys reunatukeen on 1,2 metriä. Taaemman pylvään kohdalla vaatimus on 1,5 metriä, koska keskiovesta poistuva tai bussiin nouseva matkustaja, esimerkiksi pyörätuolin käyttäjä, tarvitsee enemmän tilaa siirtymiseen tai ajoneuvosta ulos otettavan luiskan käyttämiseen.

Pysäkkialueen kulkuväylät ja pintamateriaalit (ks. kohta 3.4.1 Suojatiet ja jalkakäytävät)
Pysäkkialueella tulee sadekatoksen lisäksi olla opaste (pysäkin nimi ja numero), istuin (korkeus 500 mm) ja roska-astia (ks. kuva 44). Roska-astian tulee sijaita katoksen ulkopuolella, jolloin katoksen alla on enemmän vapaata tilaa eikä roska-astia aiheuta törmäysvaaraa. Kartoituksessa tarkastetaan, ettei pysäkkialueella tai katoksessa ole törmäysvaaraa aiheuttavia varusteita tai kalusteita (esim. valaisinpylväs). 

Pysäkkikoroke
Pysäkkialueen tulee perustason alueilla olla korotettu vähintään 120 mm (pysäkkisyvennys) ja erikoistason alueilla 200 mm, jotta kulkuvälineeseen pääsee siirtymään mahdollisimman vaivattomasti myös apuvälineiden kanssa. Pysäkkikorokkeen reunassa tarvitaan noin 300 mm:n levyinen tummuuskontrastina erottuva varoitusalue (valkoinen betonikiviraita). Jos odotusalue on jouduttu rakentamaan jalkakäytävää ylemmäksi, tulee korotuksen kohdalla olla suojakaide.
Kuva 44. Selkeästi hahmottuva julkisen liikenteen pysäkkialue (Eliel Saarisen tie, Helsinki, Kuva: JS)

Vaaraa aiheuttavia puutteita pysäkkialueella
	
Pysäkkialueet	kulkupinnalla tai odotustilassa oleva yllättävä epätasainen kohta kuten puuttuva päällyste, yllättävä leveä tai porrastunut kulkupinnan tasosta poikkeava halkeama tai reikä, irronnut tai kokonaan pois lähtenyt tai muun pinnan tasosta poikkeava kohta kiveyksessä tai laatoituksessa 
rikkinäisen kalusteen käyttäjälleen aiheuttama loukkaantumisvaara 
kulkupinnan pehmentymisen aiheuttama liikkumismahdollisuuksien heikentyminen linja-autopysäkille johtavalla kulkureitillä tai odotustilassa 	

3.4.7 Esteetön leikkialue
Esteettömällä leikkialueella
- kaikki lapset voivat leikkiä itsenäisesti ja turvallisesti
- pääosa leikkivälineistä on esteettömiä 
- leikkivälineiden jäsentely ja leikkivälinesuunnittelu estää törmäykset ja rakenteiden alle joutumisen (mm. liikkuvat leikkivälineet on sijoitettu aidatulle alueelle)
- leikkivälineiden läheisyyteen pääsee myös pyörätuolilla ja lastenvaunujen kanssa 
- on riittävästi istuimia
- on mahdollisuus hakeutua suojaan auringonpaisteelta
- kasvillisuus on kestävää, eikä alueella ole myrkyllisiä, allergisoivia eikä piikkisiä kasveja 
- valaistus on tasainen, riittävän voimakas ja häikäisemätön, eikä leikkialueelle jää pimeitä katvealueita

Leikkikentät ja leikkikenttävälineet ovat tuoteturvallisuuslainsäädännön soveltamisalaan kuuluvia palveluita ja tavaroita. Lain mukaan niistä ei saa aiheutua vaaraa käyttäjille. Vastuu turvallisuudesta on leikkikentän ylläpitäjällä ja omistajalla. Leikkialueiden turvallisuudesta on olemassa EN-standardit, jotka on koottu Suomen Standardisoimisliiton (SFS) laatimaan käsikirjaan numero 143 Leikkikenttävälineet.
Leikkialueen esteettömyydestä on olemassa ainoastaan suosituksia. Suositukset on koottu Helsinki kaikille -projektissa erikoistason ja perustason leikkialueiden kriteereiksi. Kriteerit eivät ole ristiriidassa turvallisuusstandardien kanssa, vaan täydentävät niitä. Leikkialueiden esteettömyyskartoitus ei korvaa leikkialueiden turvallisuuskartoitusta vaan täydentää sitä. 

Leikkialueen sisäänkäynti
Leikkialueen sisäänkäynnin läheisyydessä tulee olla liikkumisesteisen autopaikka ja saattoliikenteelle varattu pysähtymispaikka (ks. kohta 3.4.4 Piha-alueet).  Sisäänkäynnin tulee olla helposti hahmotettavissa, erikoistasolla katettu ja valaistu.  Katoksessa tulee olla penkki ja odotustilaa pyörätuolille.
Leikkialueen tulee olla aidattu tai muutoin selkeästi rajattu erilleen muista toiminnoista. Aidan suositeltava korkeus on 1200 mm. Aidan ja portin alareunan ja maanpinnan välisen etäisyyden ei tule ylittää 100 mm, jotta lapsi ei mahdu ryömimään aidan alitse. Leikkialueen aitaus tulee olla varustettu portilla. Portin suositeltava korkeus on 1200 mm ja vapaan kulkuaukon leveys 900–1100 mm. Lukitusmekanismin suositeltava korkeus on 850 mm, koska portin tulee olla avattavissa myös pyörätuolista käsin, sillä lapsen vanhempi tai saattaja voi olla liikkumisesteinen henkilö. Päiväkotien portin ja lukitusmekanismin tulee sijaita korkeammalla (suositus 1200 mm), koska lapset eivät turvallisuussyistä saa ulottua avaamaan veräjää tai porttia. 
Leikkialueen opasteessa tulee olla paikan nimi, yhteystiedot ja hätänumero (ks. kohta 3.3 Opastus).

Kulkuväylät ja pinnat
Ks. kohta 3.4.1 Suojatiet ja jalkakäytävät

Levähdyspaikat ja istuimet
Leikkipaikoilla tulee olla istuimia kunkin leikkikokonaisuuden yhteydessä (kalusteiden mitoitus ks. kohta 3.4.5 Puistokäytävät ja levähdyspaikat ja 3.6.7 Kalusteet).

Leikkivälineet
Leikkivälineiden läheisyyteen tulee päästä myös pyörätuolilla ja lastenvaunujen kanssa. Pehmeällä turvasoralla ei pysty liikkumaan pyörällisten apuvälineiden kanssa. Turvasoran sijaan tulisi ainakin osassa leikkivälineistä käyttää putoamissuojana valettua, joustavaa turva-alustaa, joka pysyy paikoillaan ja on riittävän kovapintaista (ks. esim. kuvat 45 ja 46).
Leikkivälineisiin törmäämisen ja rakenteiden alle joutumisen on oltava estetty leikkialueiden oikealla sijoituksella ja suojauksella sekä kasvein että rakentein, erityisesti liikkuvien leikkivälineiden, kuten keinujen kohdalla. Liikkuvien leikkivälineiden tulee sijaita aidatulla alueella, pintamateriaalista tummuuskontrastina erottuvalla turva-alustalla.
Leikkialueen sisäinen erottelu ”isojen” ja ”pienten” leikkialueisiin lisää turvallisuutta, mutta ei ole esteettömyyden kannalta välttämätöntä. 

Keinu, jousikeinu ja makuukeinu
Keinujen tulee sijaita leikkialueen sivussa ja keinualueen (turva-alusta) sekä keinujen rungon tulee erottua ympäristöstä tummuuskontrastina (ks. kuva 45). Sekä erikoistason että perustason leikkipuistoissa ja leikkipaikoilla keinujen alueen tulee olla aidattu alle juoksun estämiseksi. Aitauksen kulkuaukon tulee olla keinutelineen rungon sivussa. Aitauksena ei saa käyttää ns. juoksuestettä (tolpat, joiden välissä köysi tai ketju), sillä se aiheuttaa kompastumisvaaran erityisesti näkövammaiselle henkilölle.
Kuva 45. Keinujen sijainti sekä keinutelineen runko erottuvat tummuuskontrastina taustasta. (Ratsaspuisto, Helsinki. Kuva: AR)
Osassa jousikeinuista tulee olla selkänoja. Jousikeinujen sijaan tai lisäksi esteettömään leikkipaikkaan kuuluu makuukeinu (ks. kuva 46). 
Kuva 46. Makuukeinu mahdollistaa keinumisen riemun myös makuuasennossa. Keinun alla on valettu turva-alusta. (Ratsaspuisto, Helsinki. Kuva: AR)

Liukumäki
Osan liukumäistä tulee olla niin leveitä, että niissä voi laskea yhdessä avustajan tai vanhemman kanssa. Tämä onnistuu liu’un ollessa yli metrin levyinen. Liu’un loppuosan tulee olla riittävän pitkä tai sen tulee olla maan tasolla, jotta vauhdin saa pysähtymään ennen liu’un loppumista. Tämä on tärkeää erityisesti liikkumisesteisille lapsille.
Liukumäen liukuosan tulee olla suunnattu pois päin auringosta, jotta liuku ei kuumene. Liukuosan alle joutumisen on oltava estetty tai merkitty selkeästi, jotta liu’un reunaan ei lyö päätään. Liukumäen lähtötasanteella olevan poikkitangon tulee erottua selkeästi kontrastivärillä.
Liukumäkeen johtavien portaiden tulee olla helppokulkuiset ja askelmien etureunojen tulee olla merkitty kontrastiraidoilla. Portaissa tulee aina olla tukevat käsijohteet molemmin puolin porrasta 700 mm korkeudella. Liukumäkeen voi myös johtaa loiva luiska, mutta se vaatii aina paljon tilaa ja sitä käytetään yleensä rinneliukumäessä. Esteettömään liukumäkeen voi päästä portaiden tai luiskan lisäksi myös esim. verkkoa tai kaltevaa kiipeilyseinää pitkin (ks. kuva 47). 
Rinneliukumäki
Rinneliukumäki on nimensä mukaisesti sijoitettu rinteeseen ja liukumäen lähtötasolle pääsee joko suoraan tai esim. luiskaa pitkin. Luiskan tulee olla korkeintaan 8 % kalteva ja siinä tulee olla molemminpuoliset käsijohteet 700 mm korkeudella. Liukumäen lähtötasolla tarvitaan 1500 x 1500 mm:n kokoinen alue, jotta pyörätuolia käyttävä lapsi pääsee siirtymään liukumäkeen.
Kuva 47. Liukumäkeen pääsee montaa reittiä. (Kilon päiväkoti, Espoo. Kuva: AR, Helsinki kaikille -projekti)

Kiipeilyteline ja kiipeilyseinä
Kiipeilytelineen eri osien tulee olla merkitty eri väreillä, jotka muodostavat kontrastin ympäristön ja toistensa kanssa. Kiipeilytelineessä tulisi olla myös makoilutasanne. Kiipeilytelineen ympärillä olevan putoamisalustan tulee olla turva-alustaa. 
Kallistettua kiipeilyseinää voivat edetä sivuttain myös lapset, jotka eivät hallitse kehoaan (ks. kuva 48).
Kuva 48. Kalteva kiipeilyseinä mahdollistaa kiipeilyn monelle (Kilon päiväkoti, Espoo. Kuva: AR, Helsinki kaikille -projekti)

Hiekkalaatikko
Hiekkalaatikon reunojen tulee erottua ympäristöstä tummuuskontrastin avulla, jotta hiekkalaatikko ei aiheuta kompastumisvaaraa. Hiekkalaatikon yhden sivun tulee olla korotettu (400 mm), jotta pyörätuolissa istuva lapsi pääsee siirtymään hiekkalaatikkoon. Erikoistason leikkipuistoissa tulee olla lisäksi hiekkaleikkipöytä (erillinen tai hiekkalaatikon reunalla) pyörätuolissa istuen leikkiviä varten sekä mahalauta makuulla leikkiviä lapsia varten (ks. kuva 49).
Kuva 49. Hiekkaleikkipöytä hiekkalaatikon reunalla mahdollistaa leikin pyörätuolista käsin. (Kilon päiväkoti, Espoo. Kuva: AR, Helsinki kaikille -projekti)

Kahluuallas ja vesiaihe
Leikkialueella sijaitsevasta vesielementistä tulee varoittaa maanpinnan kontrastimateriaalivyöhykkeellä. Maaston tulee olla muotoiltu vesiaiheesta poispäin kallistuvaksi, jotta esimerkiksi lastenrattaat eivät vieri veteen. Altaassa voi myös olla korotettu reuna tai vesilammen ympärillä reunaeste. Maanpinnasta korotettuun (400 mm) vesialtaaseen pääsee siirtymään itsenäisesti pyörätuolista.

Leikkikatos ja leikkimökki
Leikkikatokseen tai mökkiin tulee olla esteetön pääsy.  Mikäli katoksen tai rakennuksen lattia ei ole maanpinnan tasossa, tulee sisäänkäynnillä olla luiskayhteys ja tasanne. Oven vapaan kulkuaukon tulee olla vähintään 850 mm leveä. Katoksessa tulee olla riittävästi vapaata tilaa ja oikein mitoitetut kalusteet (ks. 3.6.7 Kalusteet). Lasten pyörätuolille mitoitettu pöydän korkeus on noin 550 mm, vapaan polvitilan korkeus 500 ja syvyys 500 mm. Ikkunasta on voitava nähdä ulos lapsen istuinkorkeudelta. 
Huoltorakennus
Huoltorakennukseen tulee olla esteetön sisäänkäynti ja siellä tulee olla esteetön wc.
Ks. kohta 3.5 Sisäänkäynti ja 3.7.6 Esteetön wc
Kasvillisuus ja varjo
Leikkipaikan kasveina tulee käyttää kulutusta kestäviä ja helppohoitoisia puita ja pensaita. Leikkialueilla ei saa olla myrkyllisiä, allergisoivia eikä piikkisiä kasveja.
Leikkialueella tulee olla mahdollisuus suojautua liialta auringonpaisteelta. Suuret puut ja pensaat tarjoavat varjopaikkoja. Tiiviit kasvustot myös rajaavat tilaa ja suojaavat tuulelta, liikenteeltä, pölyltä ja melulta. 
Vaaraa aiheuttavia puutteita leikkialueilla	
Leikkipuistot ja leikkipaikat	rikkinäisen kalusteen, varusteen tai leikkivälineen aiheuttama loukkaantumisvaara 
kalusteiden, varusteiden tai leikkivälineiden asennusten puutteellisuuden aiheuttama vahingoittumisvaara väylällä liikkuvalle 
kulkupintojen kaatumisvaaran aiheuttavat puutteet 
puisen kalusteen tai leikkivälineen pinnan tikkuisuus tai metallisen istuimen pinnan epätasaisuus tai ruosteisuus 
piikkiset kasvit kulkureitin varrella tai leikkivälineiden välittömässä läheisyydessä (erityisesti näkövammaiset lapset) 
puutteellisen tummuuskontrastin tai varoittavan tai ohjaavan kuvion heikko tunnistettavuus kalusteessa tai varusteessa, mistä aiheutuu näkövammaiselle henkilölle onnettomuusvaara 	

Lisätietoa: 
Esteetön perhepuisto ja liikuntapaikkajulkaisu. Opetusministeriö, julkaisu 85. 2003. 
3.4.8 Tilapäiset liikennejärjestelyt
Tilapäisten liikennejärjestelyjen aikana esteettömyys toteutuu, kun
- työmaa on suojattu niin, ettei sinne voi vahingossa joutua
- suojalaitteet ohjaavat jalankulun ja pyöräilyn selkeästi pois ajoradalta
- kulkuväylien pinnat ovat tasaisia, kovia ja luistamattomia
- kulkuväylät ovat helposti hahmotettavissa eikä reitillä ole törmäys-, kompastumis-, liukastumis-, kaatumis- tai putoamisvaaraa aiheuttavia esteitä
- kulkuväylät ja tilapäiset jalankulkusillat ovat tarpeeksi leveitä, loivia ja kestäviä
- opastus on selkeä ja johdonmukainen eivätkä opasteet aiheuta näkemäesteettä tai törmäysvaaraa
- valaistus on tasainen, riittävän voimakas ja häikäisemätön

Tilapäisiä liikennejärjestelyjä joudutaan tekemään mm. erilaisten kaduilla tehtävien töiden ja erilaisten yleisötapahtumien aikana. Kohteet voivat sijaita joko katu- tai viheralueella. Tilapäisiä liikennejärjestelyjä tehdään mm. kaivutöiden, nostotöiden, siirtolavojen ja työkoneiden sijoittamisen tai kattolumen pudottamisen yhteydessä.
Tilapäiset liikennejärjestelyt ovat pääosin luvanvaraista toimintaa ja töiden valvonta kuuluu kunnalle. Valvonta voi kuitenkin olla ongelmallista, sillä lainsäädännössä ei kerrota, missä määrin kunta voi asettaa tarkennettuja ohjeita ja määräyksiä, vaatia urakoitsijoiden koulutusta tai asettaa rangaistuksia ohjeiden laiminlyönnistä. 
SuRaKu-ohjekortissa 8 kerrotaan esteettömyydestä tilapäisissä liikennejärjestelyissä. Ulkoalueiden kartoituslomakkeistossa on lomake tilapäisten liikennejärjestelyjen esteettömyyden kartoittamiseen. Esteettömyyskartoituksessa havaitut puutteet tulee ilmoittaa viipymättä kunnan katualueiden valvonnasta vastaavalle taholle, jotta puutteet saadaan korjattua tilapäisten liikennejärjestelyjen vielä ollessa käynnissä.

Työmaan suojaus ja kevyenliikenteen ohjaus
Tilapäisissä liikennejärjestelyissä on turvallisuuden ja esteettömyyden kannalta oleellista työmaan suojaus ja kevyenliikenteen ohjaus. Työmaan suojalaitteiden ensisijainen tehtävä on estää työmaalle joutuminen. Suojalaitteiden on myös erotettava eri liikennemuodot turvallisesti toisistaan ja ohjattava jalankulku ja pyöräily selkeästi pois ajoradalta. Kartoituksessa tarkastetaan, ovatko kaikki työkoneet ja materiaalit suoja-aitausten sisäpuolella ja onko sulkuaidat ja -puomit asennettu aukottomasti työmaan ympärille.
Jos kulkuväylä on kokonaan suljettu, jalankulkijat ja pyöräilijät tulee opastaa lähimpien suojateiden kohdalta kadun toiselle puolelle (ks. kuva 50). Jos sopivalla etäisyydellä ei ole suojatietä ja työmaa on pitkäaikainen, pitää perustaa tilapäinen suojatie. 
Kuva 50. Sulkuaita/sulkupuomi pitää sijoittaa täsmälleen suojatien kohtaan, jotta näkövammainen ohjautuu oikealle reitille. (Kuva: SuRaKu).
Työmaan tulee aina olla suojattu huolellisesti riippumatta sijainnista, koosta tai kestosta. Sulkupuomin tai suojaverkon tulee olla kiinnitetty (betonista, raudasta, puusta tai muusta kestävästä materiaalista valmistettuun) yhtenäiseen palkkiin. Yhtenäinen palkki rajaa työmaan selvemmin, mahdollistaa paremman optisen ohjauksen ja on valmis johde näkövammaisen valkoiselle kepille (ks. kuva 51).
Kuva 51. Ohjaava työmaan suoja-aita (Kuva: AJ)

Kulkuväylät ja pinnat
Tilapäisten kulkuväylien tulee täyttää samat kriteerit, jotka koskevat katu- ja viheralueiden kulkuväyliä (ks. kohta 3.4.1 Suojatiet ja jalkakäytävät). Kulkuväylän leveyden tulee olla vähintään 1,5 metriä ja vapaan korkeuden 2,2 metriä. Kaivantosiltojen ja luiskien leveyden tulee olla vähintään 1,2 m.
Pintamateriaalien tulee olla kovia, tasaisia ja luistamattomia. Vaneriluiskan päällä voidaan käyttää teräsverkkoa, joka toimii myös talviolosuhteissa (ks. kuva 52). Jos kulkuväylällä on liukkautta estäviä mattoja, niiden tulee olla hyvin kiinnitettyjä, jotta ne eivät aiheuta kompastumisvaaraa.

Jalankulkusilta/-luiska
Tilapäisten jalankulkusiltojen ja -luiskien tulee olla sijoitettu siten, ettei niistä aiheudu törmäys-, kompastumis- tai kaatumisvaaraa. Jalankulkusiltojen ja -luiskien tulee kantaa 250 kg, jotta ne kestävät jalankulkuliikenteen alla. Siltojen ja luiskien tulee olla tarpeeksi leveitä, yli 1,2 m. Pituuskaltevuuden tulee olla korkeintaan 8 % ja sivukaltevuuden korkeintaan 2 %. Sillassa tai luiskassa tulee olla vähintään 50 mm korkea suojareuna molemmilla puolilla, jos se ei rajoitu seinään tai vastaavaan rakenteeseen. Sillassa ja luiskassa tulee lisäksi olla putoamisen estävä kaide (korkeus 1100 mm) ja molemminpuolinen käsijohde (korkeus 900 mm).
Kuva 52. Esimerkki katetusta työmaa-aikaisesta jalankulkuväylästä ja luiskasta. Luiskan sivuseinäke ohjaa kulkijan selkeästi pois ajoradalta. Teräsverkko vaneriluiskan päällä toimii talviolosuhteissa. (Kuva: SuRaKu)

Käsijohteet ja kaiteet
Käsijohteita koskevat pääosin samat kriteerit kuin luiskissa ja portaissa olevia käsijohteita (ks. 3.6.5 Käsijohteet luiskissa ja portaissa). Poikkeuksena on, että käsijohde tarvitaan ainoastaan yhdellä korkeudella (0,9 m).
Kaiteen korkeus määräytyy putoamiskorkeuden mukaan. Kaide tarvitaan aina, kun tasoero on yli 0,5 m. Kaiteen korkeus on tällöin 0,9–1,1 m. Kaide tarvitaan myös sellaisten matalampien tasoerojen yhteydessä, johon esimerkiksi näkövammainen henkilö voi kompastua tai pudota. Kaiteessa tulee olla alapiena korkeintaan 0,1 m korkeudella väylän pinnasta. Kaiteen läpi putoamisen estävä suojaava osuus tarvitaan, jos tasoero on yli 0,7 m. 

Opasteet ja työmaataulut
Työmaan opasteet eivät saa aiheuttaa näkemäestettä tai törmäysvaaraa. Opasteiden tulee sijaita kulkuväylän vieressä helposti havaittavassa paikassa. Opasteiden tekstin tulee sijaita silmän korkeudella (1,4–1,6 m:n korkeudella). Kulkuväylän yläpuolisten opasteiden alla tulee olla vapaata tilaa vähintään 2,2 m. Tilapäisissä järjestelyissä opasteissa käytetään mustaa tekstiä tai kuvasymbolia keltaisella pohjalla. Työmaatauluissa käytettävän kirjasinkoon tulee olla 30–45 mm, jos opasteen voi lukea vierestä. Jos lukeminen tapahtuu 1–3 metrin päästä, kirjasinkoon tulee olla 80–100 mm.

Lisätietoa:
Juutilainen Anni (2006). Esteettömyys tilapäisissä liikennejärjestelyissä. 

3.5 Sisäänkäynti 
Kulkeminen sisäänkäynnistä on esteetöntä kun
- sisäänkäynnin sijainti on opastettu
- sisäänkäynti katettu ja valaistu eli helposti hahmotettavissa rakennuksen julkisivusta
- sisäänkäynnille on esteetön kulku
- ovet avautuvat automaattisesti 
- sisäänkäynnin edusta on kova, tasainen ja luistamaton
- sisäänkäynnin luona ei ole kompastumis-, törmäys-, kiinnitakertumis- tai putoamisvaaraa aiheuttavia esteitä
- ovipuhelimet, summerit ja ovenaukaisupainikkeet ovat kaikkien käyttäjien ulottuvilla ja niissä on äänimerkin lisäksi valomerkki kuulovammaisia varten
- tuulikaappi on tarpeeksi tilava mm. pyörätuolin ja lastenvaunujen kanssa kulkemiseen

Rakennuksen kartoitus aloitetaan lähimmiltä julkisen liikenteen pysäkeiltä tai julkisen liikenteen yhteyksien puuttuessa pysäköintialueelta tai muusta tarkoituksen mukaisesta saapumispaikasta. Lähimmät pysäkit ja kulkureitit piha-alueelle kartoitetaan lomakkeiden ohjaamassa järjestyksessä.
Pihan kartoituksesta ks. 3.4.4 Piha-alueet.
Jos kulkureitti sisäänkäynnille kulkee sisätiloissa (esimerkiksi pysäköintihallista sisääntuloaulaan), kartoituksessa käytetään sisätiloihin soveltuvia kartoituslomakkeita.

Sisäänkäynnin hahmotettavuus
Kartoituksessa havainnoidaan hahmottuuko sisäänkäynti rakennuksen julkisivusta. Näkövammaisen henkilön on hankala löytää sisäänkäyntiovi sileästä julkisivusta, jossa ovi on seinän tasossa. Kokonaan lasisesta julkisivusta oven hahmottaminen on erittäin hankalaa. Löytämistä helpottaa syvennykseen sijoitettu ovi ja sisäänkäynnin yläpuolinen katos. Nämä myös suojaavat sisäänkäyntiä sateelta. Sisäänkäynnin löytämistä helpottaa myös oven erottuminen kontrastivärisenä ja sisäänkäynnin korostaminen valaistuksen avulla. Sisäänkäynnin suositeltava valaistusvoimakkuus rakennuksen ulkopuolella on 50–200 lx riippuen ympäröivästä ulkovalaistustasosta. Mitä korkeampi on ympäröivä ulkovalaistustaso, sitä korkeampi tulee sisäänkäynnin valaistusvoimakkuuden olla. Tärkeintä on, että sisäänkäynti erottuu muusta rakennuksesta.
Sisäänkäynnin tulee olla itsenäisesti käytettävissä. Kukaan ei saisi sisään päästäkseen olla riippuvainen ulkopuolisesta avusta tai joutua käyttämään vaihtoehtoista sisäänkäyntiä. Sisäänkäynnistä on pystyttävä kulkemaan ilman ulkopuolista, esimerkiksi toimipaikan henkilökunnan tarjoamaa apua. Tämä ei kuitenkaan aina ole mahdollista vanhoissa rakennuksissa (historialliset rakennukset, suojellut rakennukset jne.), joissa hyväksytään kiertävä reitti, jos pääsisäänkäyntiä ei voida muuttaa esteettömäksi 

Opastus
Pysäköintipaikalta tai kadulta tulee olla selkeä opastus pääsisäänkäynnille. Kartoituksessa kirjataan ylös, jos sisäänkäynti on merkitty erillisellä opasteella tai esim. rakennuksen nimi on nähtävillä. Sisäänkäynti voi olla opastettu myös ääniopasteella (ks. kohta 3.3 Opastus).
Hyvä opastus on tärkeää erityisesti suurissa, useita tiloja sisältävissä rakennuksissa. Sisäänkäynnin välittömässä läheisyydessä tulee olla opastaulu rakennuksessa sijaitsevista toiminnoista helposti havaittavassa ja esteettömässä paikassa. Joissakin kohteissa voi olla lisäksi kohokartta tai tunnusteltava pienoismalli rakennuksesta ja kulkureiteistä tai tarjolla voi olla mukaan otettava kartta. 

Korkeus- ja tasoerot sisäänkäynnin yhteydessä
Jos maanpinnan ja sisäänkäynnin lattian välillä on tasoero, sisäänkäynnissä tulee portaiden lisäksi olla asianmukaisesti suunniteltu luiska (ks. kohdat 3.6.3 Portaat ja 3.6.4 Luiska). Luiskan tulee aina johtaa maanpinnan tasosta sisäänkäyntitasanteelle – ei koskaan suoraan ovelle (ks. kuva 37). Luiska on yleensä nouseva, mutta se voi johtaa myös alaspäin maanpinnan tasosta sisäänkäyntitasolle. Tasoero saa olla enintään metrin suuruinen, jottei luiska muodostuisi kohtuuttoman pitkäksi. Sisäänkäynnin ulkoluiskan tulee olla puhdas ja kuiva, tämä onnistuu esimerkiksi kattamalla tai lämmittämällä. Luminen, jäinen tai märkä luiska on liukas ja vaarallinen. 
Kartoituksessa tulee myös huomioida aukeaako ulko-ovi mahdollisesti luiskan käyttäjän esteeksi.

Sisäänkäynnin edusta
Sisäänkäynnin edessä tarvitaan vapaata tilaa halkaisijaltaan vähintään 1800 mm:n suuruinen ympyrä, oven avaamiseen tarvittavan tilan lisäksi (ks. kuva 53). Tilassa tulee mahtua kääntymään ulkokäyttöön tarkoitetulla pyörätuolilla ja avaamaan sekä sulkemaan ovi pyörätuolista käsin.  Jos oven edessä on korotettu sisäänkäyntitasanne, sinne tulee johtaa asianmukaiset portaat ja luiska. 
Sisäänkäynnin edessä, katoksen alla on hyvä olla penkki, jolla voi esimerkiksi odottaa saapuvaa kuljetusta. Penkin tulee sijaita kulkuväylän ulkopuolella niin, ettei se aiheuta törmäysvaaraa. Myös polkupyörätelineiden tulee sijaita kulkuväylän ulkopuolella. Polkupyörätelineen sijainnin tulee lisäksi olla merkittynä kulkuväylän pintaan materiaali- ja tummuuskontrastilla.
Kuva 53. Sisäänkäynnin edustalla tarvitaan riittävästi vapaata tilaa. (Kuva: RTS/2)  

Ulko-ovi
Ks. kohta 3.6.2 Ovi.
Jos sisäänkäynnin ovella on ritilä (jalkasäleikkö), tarkastetaan pysyykö se hyvin paikoillaan ja onko se samassa tasossa sisäänkäyntitasanteen kanssa. Rakojen enimmäisleveys saa olla 5 mm. 
Oven aukipitolaitteista maahan kiinnitetty tappi ei ole käyttökelpoinen ratkaisu, sillä siihen ulottuminen on liikkumisesteisille henkilöille hankalaa tai mahdotonta ja lisäksi se aiheuttaa kompastumisvaaran erityisesti näkövammaisille henkilöille. Yksinkertainen ratkaisu on lähellä oven painikkeen korkeutta oleva haka, jonka saa kiinni viereisessä seinässä olevaan renkaaseen.

Tuulikaappi
Tuulikaapin idea on, että vain yhdet ovet ovat auki kerrallaan. Ongelmana tässä voi olla ns. kahden oven loukkuun jääminen, jos tuulikaapissa ei ole tarpeeksi tilaa ja toinen tai molemmat ovet avautuvat tuulikaappiin. Tässä tapauksessa tarvitaan tuulikaapin syvyyden (1500 mm) lisäksi 900 mm eli oven avaamiseen tarvittava tila. 
Tuulikaapissa ei pidä käyttää paksua, pehmeää mattoa, joka vaikeuttaa liikkumista pyörällisten apuvälineiden kanssa. Mikäli käytetään ritilää, se ei saa olla liukas. Rakojen enimmäisleveys on 5 mm. 
Tuulikaappi on valaistava hyvin suuresta valaistuserosta aiheutuvan häikäisyn estämiseksi siirryttäessä sisätiloista päivänvaloon tai päinvastoin. Jos ulkona on voimakas päivänvalo ja sisällä hämärää, hidas valaistuseroihin sopeutuminen saattaa aiheuttaa tapaturmavaaran erityisesti heikkonäköisille henkilöille. Valaistusta tulisi voida säätää tai sen tulisi säätyä automaattisesti ulkotilojen valoisuuden mukaan.

Varusteet
Kartoituksessa mitataan ovatko kaikki sisäänkäynnin yhteydessä olevat ovikellot, koodilukot ja kulunvalvontapäätteet kaikkien ulottuvilla. Varusteiden tulisi sijaita sekä pyörätuolin käyttäjien, lyhytkasvuisten henkilöiden että täysikasvuisten kävelevien henkilöiden kannalta sopivalla korkeudella: 850 mm maasta ja korkeintaan 400 mm:n etäisyydellä nurkasta sekä aina oven avautumispuolella niin, ettei avautuva ovi aiheuta törmäysvaaraa. Korkeus ja etäisyys seinästä mitataan painikkeen, painonapin tai esim. kulunvalvontapäätteen lukualueen keskikohdasta.
Ovikelloissa, ovipuhelimissa ja kulunvalvontalaitteissa tulee olla sekä valo- että äänimerkki kuulo- ja näkövammaisia henkilöitä varten. Ovipuhelimessa puheyhteys voi korvata äänimerkin. Tällöin tarvitaan kuitenkin aina myös valomerkki.

Vaihtoehtoinen sisäänkäynti
Jos pääsisäänkäynti ei ole esteetön eikä sitä ole mahdollista korjata esteettömäksi, on tarjottava vaihtoehtoinen esteetön sisäänkäynti. 
Vaihtoehtoisen sisäänkäynnin tulee sijaita mahdollisimman lähellä pääsisäänkäyntiä ja johtaa samaan sisäänkäyntiaulaan. Kulkuyhteyden pääsisäänkäynniltä vaihtoehtoiselle sisäänkäynnille tulee olla opastettu. Opastus tulee järjestää tarvittaessa myös pysäköintialueelta. Vaihtoehtoisen sisäänkäynnin tulee olla avoinna samaan aikaan kuin pääsisäänkäynti tai ovella tulee olla kutsupainike.

3.6 Liikkuminen ja toimiminen sisätiloissa
3.6.1 Käytävä
Esteetön kulkureitti rakennuksen sisällä on
- yhtenäinen ja katkeamaton
- selkeästi opastettu
- helposti hahmotettava (esim. ovet ja käytävät erottuvat tummuuskontrastina seinistä)
- tarpeeksi leveä eikä käytävällä ole irrallisia tai kiinteitä esteitä
- valaistu tasaisesti ja häikäisemättömästi ja valaistus ohjaa liikkumista
- varustettu tarvittaessa levähdysmahdollisuudella (pitkät käytävät)

Sisätiloissa kartoitetaan käyttäjien kannalta oleelliset kulkureitit. On tärkeää, että koko kulkureitti ja sen esteettömyys kartoitetaan. Reittien katkeamattomuus ja yhtenäinen opastus ovat sujuvan liikkumisen kannalta olennaisia asioita.

Mitoitus
Käytävän pintamateriaalin tulee olla kova, tasainen ja luistamaton. Toisiinsa liittyvien materiaalien välisen kitkan tulee olla sama, ettei pinnalta toiselle siirryttäessä kompastu tai liukastu.
Kulkuväylien tulee olla riittävän leveitä ja kalusteiden lähelle täytyy päästä myös apuvälineillä. Sijainnin ja käytön mukaan kulkuväylän vaadittava vapaa leveys on 1200 – 1800 mm. 1800 mm:n leveys mahdollistaa kahden pyörätuolin kohtaamisen käytävällä. 
Kartoituksessa kiinnitetään huomiota kulkuväylän vapaata leveyttä rajoittaviin esteisiin. Kiinteillä esteillä tarkoitetaan vapaata leveyttä rajoittavia kiinteitä rakenteellisia elementtejä (pylväät, pilarit, käytävälle avautuvat ovet jne.). Lisätietoihin kirjataan myös käytävillä olevat irralliset esteet ja pyörällisten apuvälineiden kanssa kulkemista haittaavat pehmeät käytävämatot. 
Kulkuväylän vapaan korkeuden tulee olla vähintään 2200 mm. Näkövammainen henkilö voi valkoisen keppinsä avulla havaita esteet, jotka ulottuvat alas asti. Sen sijaan sivulta tai ylhäältä kulkuväylälle ulottuvat esteet ovat vaarallisia. Jos esteitä ei voida poistaa, niihin törmääminen estetään suojakaiteiden tai kalusteiden avulla.

Kalusteet ja varusteet
Pitkillä käytävillä tulee tarvittaessa olla levähdyspaikkoja. Levähdyspaikkojen tulee olla käytävän sivussa ja kalusteiden tulee erottua ympäristöstään kontrastivärien avulla. Tarjolla tulisi olla erikorkuisia istuimia. (ks. 3.6.7 Kalusteet). Lisäksi yhtenäisillä tukikaiteilla (korkeus 900 mm) voidaan helpottaa liikkumista pitkillä käytävillä.

Valaistus ja kontrastit
Käytävän valaistuksen tulee olla tasainen ja häikäisemätön. Häikäisyä voi aiheutua ulkoa tulevasta kirkkaasta auringon valosta, väärin suunnatuista valaisimista tai kiiltokuvastumista lattia- tai seinäpinnoilla. 
Käytävän hahmotettavuutta parantavat lattiamateriaalin ja ovien erottuminen kontrastivärisinä seinäpinnasta. Liikkumista helpottavat myös opastavan pintamateriaalin tai kuvion käyttäminen lattiassa sekä yhtenäinen valaisinrivi katossa, jonka ohjaavaa vaikutusta heikkonäköiset henkilöt voivat hyödyntää (ks. kuvat 24 ja 25). 
Käytävän pintamateriaalissa ei saa olla häiritsevää tai voimakasta kuviointia. Esimerkiksi voimakas vaakasuora raidoitus voi erehdyttävästi vaikuttaa portailta (ks. kohta 3.3.5 Opastavat materiaalit)

3.6.2 Ovi
Esteetön ovi on
- helposti hahmotettavissa
- itsenäisesti avattavissa ja suljettavissa 
- tarpeeksi leveä
- kynnyksetön tai kynnys on matala ja helposti ylitettävä

Ovi on helposti hahmotettavissa, kun se erottuu tummuuskontrastina ympäristöstä. Lisäksi oven vetimen tai avauspainikkeen tulisi erottua ovilevystä.
Kartoituksessa mitataan oven vapaa kulkuaukko ja kynnyksen korkeus ja kirjataan ylös oven tyyppi. Lisäksi huomioidaan oven hahmotettavuus ympäristöstä. Havaittavuutta parantavat tummuuskontrastit ja esimerkiksi kohdevalaistus.
Mitoitus
Oven välittömässä läheisyydessä tarvitaan vapaata tilaa vähintään halkaisijaltaan 1500 mm:n kokoinen pyörähdysympyrä, oven avaamiseen tarvittavan tilan lisäksi.
Oven vapaan kulkuaukon tulee olla vähintään 850 mm. Mitatessa oven vapaan kulkuaukon leveyttä, tulee ottaa huomioon oven todellinen aukeamiskulma sekä kulkuaukkoa mahdollisesti pienentävät vetimet, rakenteet ja kiinteät kalusteet (ks. kuva 54). 
Kuva 54.  Oven vapaan kulkuaukon mittaamisessa tulee ottaa huomioon todellinen vapaa tila ja oven aukeamiskulma (Kuvat: NK).
Kynnyksen tulee olla enintään 20 mm korkea. Kartoituksessa huomioidaan myös onko kynnys yksinkertainen vai koostuuko se useammasta noususta, jolloin se on vaikeampi ylittää. Porrastetun kynnyksen korkeus on porrastusten yhteenlaskettu korkeus.  Jos kynnykseen on asennettu jälkeenpäin kynnysluiska, tarkastetaan, ettei kynnysluiska ole liian jyrkkä (kaltevuus yli 8 %) tai painunut käytössä (kuva 55).
Kuva 55. Sisäänkäynti voidaan korjata esteettömäksi luiskaamalla kynnys. (Kuva: AR).
Kynnyksen korkeuden mittaamisessa kannattaa käyttää apuna kaltevuusmittaa, joka asetetaan vaakatasoon kynnyksen päälle. Tämä helpottaa lukeman ottamista mittanauhasta (ks. kuva 56).
Kuva 56. Kynnyksen korkeuden mittaaminen sujuu helposti kaltevuusmitan avulla. (Kuva: AR).

Oven tyyppi
Käsin eli manuaalisesti avattavan oven vieressä, aukeamispuolella tarvitaan vähintään 400 mm vapaata tilaa, jotta oven saa auki myös pyörätuolista käsin. Oven painikkeen/vetimen tulee olla kaikille sopivalla korkeudella, 850–1100 mm maasta. 
Oven lukkoa on voitava käyttää yhdellä kädellä. Oven avaamiseen tarvittava voima ei saa ylittää 10 Newtonia, mikä vastaa noin yhtä kilogrammaa (10 N ≈ 1 kg). Oven avaaminen on hankalaa liikkumisesteisille henkilöille, jos toisella kädellä on käännettävä avainta ja samanaikaisesti toisella kädellä painettava oven painiketta. Oven suositeltava vedintyyppi on pystysuuntainen lankavedin, josta saa otteen useammasta kohdasta ja vedintä käytettäessä rannetta ei tarvitse kiertää. Oven vetimenä ei tule käyttää pyöreää nuppia. Vetimissä ja painikkeissa ei saa käyttää nikkeliä, kumia tai keinokumia, sillä ne aiheuttavat kontaktiallergiaa. Yhteentörmäysvaaran takia ovien on hyvä aueta, mikäli mahdollista, vilkkaammin liikennöidystä tilasta vähemmän liikennöityyn (poikkeuksena pienet tilat, kuten wc-tila, varasto jne.).
Automaattiset liukuovet ovat helppokäyttöisimmät, eivätkä aiheuta törmäysvaaraa, kuten kääntöovet. Automaattisen kääntöoven on ehdittävä aueta kokonaan ennen kuin sen kohdalle tullaan, jottei aiheutuisi törmäysvaaraa. Kääntöoven edessä tarvittava turvaetäisyys tulee lisäksi olla merkittynä kulkuväylän pintaan. 

Sähköisesti avautuva ovi aukeaa tutkan avulla. Tutkan tulee olla suunnattu siten, että se reagoi myös lyhytkasvuisiin henkilöihin ja lapsiin.
Sähköisesti avattava ovi aukeaa avauspainikkeella, joka avaa ja sulkee oven ilman että sitä tarvitsee käsin työntää tai vetää. Oven avauslaite/-painike (kyynärpainike) voi sijaita ovessa tai sen välittömässä läheisyydessä. Painikkeen tulisi sijaita sekä pyörätuolin käyttäjien, lyhytkasvuisten henkilöiden että täysikasvuisten kävelevien henkilöiden kannalta sopivalla korkeudella 850 mm maasta ja korkeintaan 400 mm:n etäisyydellä nurkasta sekä aina oven avautumispuolella niin, ettei avautuva ovi aiheuta törmäysvaaraa. Lisäksi painikkeen tulee sijaita tarpeeksi lähellä ovea ja oven tulee pysyä auki vähintään 25 sekuntia, jotta ovesta ehtii kulkemaan sisään hitaammallakin vauhdilla. 
Pyöröovet ovat hankalia liikkumisesteisille ja näkövammaisille henkilöille. Pyöröoven yhteydessä tulee aina olla myös vaihtoehtoinen, esteetön ovi. 
Jos oven tyyppinä on lasiovi, jota ei ole jaettu puitteilla ruuduiksi, sen tulee olla merkitty kontrastimerkinnöin (1400–1600 mm:n ja lisäksi lapsia varten 1000 mm:n korkeudella lattiasta) lasipinnan havaitsemisen helpottamiseksi. Kontrastimerkinnän tulee olla riittävän selkeä (ks. kuva 57). Lisäksi lasioven alareunassa tulee olla vähintään 300 mm korkuinen potkulevy, joka suojaa ovea ja auttaa oven hahmottamisessa.
Kuva 57. Tarramerkintä toimii selkeänä kontrastimerkintä lasiseinässä ja ovessa (Svenska Handelshögskolan, Helsinki. Kuva: AR).

3.6.3 Portaat
Esteettömät portaat
- ovat helppokulkuiset ja turvalliset
- on varustettu molemminpuolisilla käsijohteilla
- hahmottuvat selkeästi (askelmissa kontrastiraidat)
- portaiden yhteydessä on aina myös hissi tai loiva luiska

Portaan helppokäyttöisyyteen vaikuttaa porrastyyppi, portaan askelman nousu ja etenemä sekä syöksyjen ja vastaavasti välitasanteiden määrä ja mitoitus. Helppokulkuisin ja turvallisin on suoravartinen ja tarvittaessa välitasanteella varustettu porras (ks. kuva 58). Porrastyyppinä ei tule käyttää kääntyvää porrasta tai kierreporrasta (ks. kuva 59). Kierreporras on erittäin hankala erityisesti silloin, kun henkilö voi käyttää vain toista kättään. Lisäksi kierreportaan jyrkkä sisäreuna aiheuttaa helposti putoamistapaturman. Keppi tai kainalosauva luiskahtaa helposti alas portaan kapealta reunalta.
Kuvat 58. Suoravartinen porras (vas.) ja välitasanteella kääntyvä suoravartinen porras (Kuva: NK).
Kuva 59. Kääntyvä porras (Kuva: NK).
Portaiden tulee sijaita mieluiten kulkuväylän reunassa, ei vastapäätä ovea tai hissin ovea. Jos portaat sijaitsevat vastapäätä ovea, etäisyyden oveen on oltava vähintään 2000 mm. Tarvittaessa kulku portaikkoon tulee estää suojakaiteella tai -portilla.

Mitoitus
Helppokulkuisen portaan mitoitus on: 2 x nousu + etenemä = 630 mm. Porrasaskelman nousu saa olla korkeintaan 160 mm ja etenemä vähintään 300 mm. Porrasaskelman nousu (korkeus) ja etenemä (syvyys) (ks. kuva 60) mitataan vähintään kolmesta porrasaskelmasta portaiden keskeltä. Lisäksi mitataan portaiden ylin ja alin askelma, jotta saadaan selville pysyykö askelrytmi tasaisena läpi portaiden. Ulkoportaat joudutaan aina sovittamaan maastoon, ja maaston muodoista johtuen portaan alimman ja ylimmän askelman nousu voi vaihdella. Sisätiloihin asennettavan valmisportaan asennustoleranssi voi myös vaihdella, vaikka sen tulisi olla kerrosvälillä enintään 7 mm ja sen tulisi sijaita alimmassa nousussa. 
Mikäli kyseessä on kierreporras, etenemä mitataan 600 mm:n etäisyydeltä askelman kapeasta päädystä (kun portaan leveys ≤ 1200 mm) ja 900 mm:n etäisyydeltä (kun portaan leveys ≥ 1200 mm).
Porrasaskelmien lukumäärä on nousujen yhteenlaskettu lukumäärä. Välitasanne on suositeltava 10–15 askelman välein.
Kuva 60. Portaan nousun ja etenemän mittaaminen. Kuvaan on piirretty myös askelman ulkoneva etureuna, joka voi aiheuttaa kompastumisvaaran. (Kuva: NK).
Kartoituksessa katsotaan lisäksi onko portaissa käytetty avoaskelmia tai askelmissa ulkonevaa reunaa. Niitä ei tulisi käyttää, koska ne voivat aiheuttaa kompastumisvaaran. Porrasaskelmien reunan on lisäksi oltava suorassa kulmassa kulkusuuntaan nähden.
Portaan etenemien etureunassa tulee olla kontrastiraita, joka muodostaa tummuuskontrastin askelman etenemän värin kanssa (ks. kuva 61). Kontrastiraitana voidaan käyttää esimerkiksi liukuestenauhaa. Tumma kontrastiraita erottuu paremmin vaaleista askelmista kuin vaalea tummista. Kontrastiraita tulee olla jokaisen askelman kohdalla. Lisäksi porrasaskelmien profiilin merkitseminen seinään voi auttaa portaiden hahmottamisessa.
Kuva 61. Kontrastiraita porrasaskelman reunassa auttaa portaiden hahmottamisessa. Käsijohde on yhtenäinen ja jatkuu välitasanteella. (Valkea talo, Helsinki. Kuva: JS)
Portaiden tulee olla varustettu asianmukaisilla käsijohteilla. Käsijohde antaa tukea liikkumisesteisille ja lisäksi opastusta näkövammaisille henkilöille mikäli se on toteutettu oikein (ks. kohta 3.6.5 Käsijohteet portaissa ja luiskissa).
Kartoituksessa huomioidaan myös mahdollinen portaiden alle joutumisvaara. Portaan alle joutuminen ja päänlyöntivaara tulee estää esim. suojarakenteiden, kalusteiden tai viherkasvien avulla niin, että vapaa korkeus portaan alla on vähintään 2200 mm (ks. kuva 62).
Kuva 62. Kekseliäs idea estää törmääminen portaisiin on sijoittaa portaiden alle flyygeli. Flyygeli ei tosin estä portaan alle joutumista sivusuunnasta, mutta idea on hyvä.  (Svenska Handelshögskolan, Helsinki. Kuva: AR) 

Valaistus
Portaiden tulee olla tasaisesti ja hyvin valaistut. Suositeltava valaistusvoimakkuus on 300 luksia (portaan alkamis- ja päättymiskohdassa 500 luksia). 
Pimennettävissä tiloissa, kuten auditorioissa ja elokuvateattereissa, porrasaskelmat tulee valaista havaitsemisen helpottamiseksi. Joskus portaan viereen pystypintaan upotetut porrasvalot ovat toimiva ratkaisu. Uusi valaisintekniikka mahdollistaa myös askelman reunan korostamisen jatkuvalla valonauhalla (ks. kuva 63).
Kuva 63. Auditorion porrasaskelmat on valaistu niin, että ne erottuvat myös salin ollessa pimennetty. (Näkövammaisten palvelu- ja toimintakeskus Iiris. Helsinki, Kuva: JH).
Portaita täydentämään tarvitaan aina myös täysin esteetön tasonvaihtojärjestelmä, pienissä tasoeroissa yleensä luiska ja yli metrin korkuisissa esimerkiksi tasonostin tai hissi. Vaihtoehtoinen reitti, esim. kulku hissille, ei saa olla tarpeettoman pitkä. Tarvittaessa reitti tulee opastaa selkeästi kansainvälisellä pyörätuolisymbolilla (ISA tunnus).  

3.6.4 Luiska
Esteetön luiska
- on tarpeeksi loiva (5–8 %)
- on pinnaltaan kova, tasainen ja luistamaton
- on varustettu molemminpuolisilla käsijohteilla
- luiskan yhteydessä on aina myös helppokulkuiset portaat

Luiska on aina kulkuväylän osa ja johtaa tasanteelta tasanteelle (ks. kuva 37). Luiskaa ei koskaan sijoiteta lähtemään suoraan ovelta, ilman tasannetta. Luiskan on myös lähdettävä tasanteelta ja päätyttävä tasanteelle ilman pientäkään tasoeroa. Jo muutaman sentin ”kynnys” kulkusuunnassa luiskan ja tasanteen välillä voi estää itsenäisen kulkemisen luiskaa pitkin.
Mitoitus ja muoto
Luiskan on oltava kulkusuuntaan nähden suora. Kaarevaa luiskaa on erittäin hankala kulkea pyörätuolilla. Luiskassa ei saa olla sivukaltevuutta, sillä myös se tekee ohjaamisen hankalaksi. Ulkotilan luiskassa voidaan kuitenkin hyväksyä enintään 2 %:n sivukaltevuus kuivatuksen mahdollistamiseksi. Jos luiska kääntyy, tarvitaan käännöskohdissa vaakasuora välitasanne.
Luiskan alkamis- ja päättymiskohdassa tulee ottaa huomioon mahdollinen pyörätuolilla kääntymiseen ja oven avaamiseen tarvittava tila tasanteella. Tilaa on oltava niin paljon, ettei putoamisvaaraa synny (halkaisijaltaan vähintään 1500 mm:n suuruinen ympyrä).
Yksikaistaisen luiskan vähimmäisleveys on 900 mm. Käsikäyttöisellä pyörätuolilla liikuttaessa on tällöin mahdollista pitää molemmin käsin kiinni johteista. Yksikaistainen luiska ei saa olla kovin pitkä, enintään 6 m. Luiska tulee näkyä kokonaan sen alkupäästä, koska kohtaaminen näin kapealla luiskalla on mahdotonta. Mikäli yksikaistainen 900 mm leveä luiska kääntyy välitasanteen kohdalla, tasannetta väljennetään siten, että pyörätuolilla mahtuu kääntymään. Vapaan kääntymistilan viistetyllä tasanteella tulee olla suuruudeltaan vähintään 1150 x 1150 mm.
Luiskan kaltevuus mitataan kaltevuusmittarilla sen jyrkimmästä kohdasta, tarvittaessa useammasta kohdasta. Luiskan suositeltava pituuskaltevuus on 5 % tai loivempi ja maksimipituuskaltevuus on 8 %. Pitkissä luiskissa, joiden pituuskaltevuus on yli 5 %, tarvitaan 6 metrin välein vähintään kahden metrin pituinen välitasanne, jonka pituuskaltevuus on enintään 2 %.
Silloin kun luiska ei rajoitu seinään tai ulkona oleva luiska ei ole ympäröivän maaston tasolla tai rajoitu seinään, luiskassa tulee olla vähintään 50 mm:n korkuinen suojareunus. Suojareuna estää mm. pyörätuolin tai lastenvaunujen pyörien luiskahtamisen reunan yli.
Luiskaa kartoitettaessa on kiinnitettävä huomioita myös luiskan materiaaliin. Luiskan tulee olla kova ja tasainen eikä se saa olla märkänäkään liukas. Jos materiaalina on käytetty metalliverkkoa, rakojen leveys saa olla enintään 5 mm, ettei esim. valkoisen kepin tai kävelysauvan pää taikka pyörätuolin etupyörä luiskahda rakoon. 

Valaistus 
Luiskan tulee olla tasaisesti ja hyvin valaistu. Suositeltava valaistusvoimakkuus on 300 luksia (luiskan alkamis- ja päättymiskohdassa 500 luksia). Lisäksi luiskan tulee erottua tummuuskontrastina kulkuväylän pintamateriaalista.

3.6.5 Käsijohteet portaissa ja luiskissa
Portaiden, luiskien ja muiden tasoerojen yhteydessä tarkastetaan, että niissä on tarkoituksenmukaiset käsijohteet tai kaiteet. Tarkoituksenmukaisella tarkoitetaan, että kaide tai käsijohde toimii käyttötarkoituksessaan ja on turvallinen. Käsijohteen on oltava yhtenäinen ja katkeamaton myös portaiden ja luiskien välitasanteiden kohdalla. 
Käsijohteiden tulee olla portaan molemmilla puolilla ja mieluiten kahdella eri korkeudella (900 mm:n ja 700 mm:n korkeudella). Alempi käsijohde on tarkoitettu lapsille ja lyhytkasvuisille henkilöille. Käsijohteen korkeus/korkeudet mitataan portaan askelman etureunan kohdalta käsijohteen yläreunaan (ks. kuva 64). Lisäksi arvioidaan erottuuko käsijohde tummuuskontrastina ympäristöstä. 
Kuva 64. Käsijohteen korkeuden mittaaminen. (Kuva: NK)
Käsijohteen on oltava muodoltaan sellainen, että siitä saa sormet kunnolla ympäri ja tukevan otteen. Se ei saa olla liian paksu, liian ohut tai teräväsärmäinen. Suositeltava käsijohteen läpileikkauksen muoto on pyöreä, soikea tai pyöristetty suorakaide. Käsijohteen etäisyyden seinästä tulee olla vähintään 45 mm. Käsijohteen kiinnitys tulee toteuttaa siten, ettei kiinnitysrakenne estä käden liu’uttamista pitkin johdetta (ks. kuva 65). Kartoituksessa huomioidaan myös, etteivät välitasanteelle mahdollisesti sijoitetut kalusteet tai viherkasvit estä käden liu’uttamista yhtenäisesti pitkin johdetta. 
Kuva 65. Käsijohteen pyöreä muoto, riittävä etäisyys seinästä ja kiinnitys alhaalta mahdollistavat käden liu’uttamisen pitkin johdetta. (Kuva: SuRaKu)
Käsijohteen tulee ulottua 300 mm yli portaan tai luiskan alkamis- ja päättymiskohdan, jotta portaan ja luiskan turvallinen käyttö on mahdollista. Liian aikaisin, ennen tasannetta loppuva käsijohde aiheuttaa vaaratilanteen esimerkiksi näkövammaiselle henkilölle, koska käsijohde kertoo käyttäjälle portaan päättymiskohdan. 
Käsijohteiden päiden tulee olla pyöristettyjä tai taivutettuja alaspäin, ettei käsijohde aiheuta takertumis- tai kiinnijuuttumisvaaraa. Käsijohteen pintamateriaalina ei pidä käyttää nikkeliä, kumia tai keinokumia niiden aiheuttaman kontaktiallergian takia.
Käsijohteissa voidaan hyödyntää myös tuntokontrastia. Esimerkiksi kerrosnumero voi olla merkittynä kohokuvioin tai pistemerkinnöin käsijohteen pintaan, jolloin informaatio on helposti luettavissa sormenpäillä (ks. kuva 66). Lisäksi esimerkiksi noin metrin ennen käsijohteen loppumista muuttuva käsijohteen pintamateriaali auttaa ennakoimaan portaikon päättymistä.
Kuva 66. Käsijohteen pintaan pistekirjoituksella ja kohonumeroilla merkityn kerrosnumeron voi lukea sormin. (Augsburg, Saksa. Kuva: AR).

3.6.6 Hissi
Esteetön hissi
- on helposti löydettävissä
- on tarpeeksi tilava
- on helppokäyttöinen ja turvallinen
- painikkeet erottuvat selkeästi ja sijaitsevat kahdella korkeudella (vaaka- ja pystyrivissä)
- hälytys on mahdollista tehdä myös tekstiviestillä

Hissin tulee sijaita helposti löydettävässä paikassa ja hissin sijainnin tulee olla tarvittaessa opastettu. Hissin oven tulee erottua tummuuskontrastina ympäröivästä seinästä (ks. kuva 67). Hissin löytymistä voidaan helpottaa myös äänimajakan avulla.
Kuva 67. Hissin ovet erottuvat selkeästi seinästä. Lisäksi matot ohjaavat oville ja kerrosmerkintä on selkeä. (Näkövammaisten palvelu- ja toimintakeskus Iiris, Helsinki. Kuva: JS).
Hissin saapumisesta kerrostasanteelle ilmoitetaan valonuolien ja äänimerkin avulla. Äänimerkistä on voitava päätellä hissin kulkusuunta. Näkövammaisille henkilöille paras on ääneen perustuva kerrosilmoitusjärjestelmä (puhesyntetisaattori), joka kertoo hissin kulkusuunnan, valitun kerroksen ja ilmoittaa hissin saapumisesta valittuun kerrokseen.
Kerrosopasteen hissin ulkopuolella tulee olla riittävän suuri ja erottua kontrastein taustasta. Kerrosopaste tarvitaan myös portaiden kerrostasanteiden yhteydessä. Vaihtoehtoinen tapa merkitä kerrostason numero erityisesti näkövammaisia henkilöitä varten on koho-opaste oviaukon yhteydessä kerrostasanteella. Kerroksen numero kiinnitetään hissin oven pieleen. Kun se on suorassa kulmassa ovien kanssa, se on mahdollista niiden auki ollessa lukea oviaukossa seisten ja myös nähdä hissikorista. 

Mitoitus
Hissin edessä, ovien välittömässä läheisyydessä tulee olla tilaa pyörätuolin kääntämiseen ympyrä, jonka halkaisija on vähintään 1500 mm. Liikkumisesteisille henkilöille soveltuvan henkilöhissin, 8 hengen standardihissin, korin vähimmäismitat ovat: syvyys 1400 mm ja leveys 1100 mm. Oviaukon vapaa leveys on tässä tapauksessa 900 mm. Jos hissin oven leveys on vain 850 mm, otetaan huomioon, että ovesta on voitava ajaa kohtisuoraan. Läpikulkuhissi (automaattiovet molemmilla lyhyillä sivuilla) on toimiva ratkaisu, koska hissikorissa ei tarvitse kääntyä apuvälineiden kanssa ympäri.
Hissiä mitatessa tulee ottaa huomioon hissikorin mahdolliset tukikaiteet yms., jotka voivat pienentää hissin vapaata leveyttä ja syvyyttä. 
Hissin tulee pysähtyä samalle tasolle lattiapinnan kanssa. Pysähtymistarkkuuden tulee olla ±10 mm (vanhoissa rakennuksissa kuitenkin usein ±20 mm).

Hissin käyttöpainikkeet
Kutsupainikkeella tarkoitetaan hissin ulkopuolella olevaa hissin tilauspainiketta/- painikkeita ja ohjauspaneelilla hissin sisällä olevia ohjauspainikkeita. Kutsupainikkeiden ja ohjauspaneelin korkeus mitataan ylimmän painikkeen mukaan. 
Hissin kutsupainikkeen tulee sijaita 900–1100 mm:n korkeudella lattiasta ja vähintään 400 mm nurkasta.
Ohjauspaneelin (kerrospainikkeet) tulee sijaita kahdella korkeudella. Matala, vaakasuora painikerivi (korkeus noin 850 mm) on toimiva lyhytkasvuisten ja pyörätuolia käyttävien henkilöiden kannalta. Painikkeiden käyttöä helpottaa paneelin kääntäminen ulkonemaan seinästä 45°:een kulmassa. Vaakasuoran painikerivin lisäksi hississä tulee olla pystysuora ohjauspaneeli (korkeus 1300–1400 mm), jotta näkövammaisten henkilöiden on helppo valita oikea kerrospainike kumartumatta. Lisäksi näkövammaisten henkilöiden kannalta on tärkeää, että painikkeet ovat standardin mukaisessa järjestyksessä. Painikkeet sijoitetaan siten, että järjestys kerrosten mukaan alhaalta ylös on painonapeissa vasemmalta oikealle ja mikäli vaakarivejä on useita, alhaalta ylös. 
Kuva 68.  Hissin vaakasuora ja pystysuora ohjauspaneeli mahdollistavat kerrospainikkeen painamisen eri korkeuksilta. (Invalidiliiton esteetön toimitalo, Helsinki. Kuva: AR).
Painikkeiden numeromerkinnän tulee aina olla koholla ja muodostaa hyvä kontrasti taustan kanssa. Uloskäyntikerroksen painonapin tulee olla väriltään poikkeava, esimerkiksi vihreä, ja 5 mm enemmän koholla kuin muut painonapit. Hissin painikkeissa tai näiden vieressä tulee olla myös pistemerkinnät, joita on jo hissivalmistajilla saatavilla vakiona. 
Hälytyspainikkeen korkeus mitataan erikseen ja katsotaan erottuuko se muista painikkeista. Lomakkeeseen merkitään myös välittyykö tieto hälytyksen perillemenosta äänimerkillä (puheyhteys) ja valomerkillä ja onko hälytys mahdollista tehdä tekstiviestillä. Mahdollisuus tehdä hälytys tekstiviestillä on tärkeää kuulovammaisille ja kuuroille henkilöille, jotka eivät pysty käyttämään puheyhteyttä hälytyskeskukseen. Hissikorin on hyvä olla ikkunallinen, mikä mahdollistaa näkemisen ulos ja tarvittaessa viittomien käytön. Ikkunallinen kori auttaa myös henkilöitä, jotka kokevat täysin suljetun tilan ahdistavana.

Hissin varusteet
Hississä tulee olla tukikaiteet (korkeus 900 mm). Mikäli hississä on istuin, sen korkeuden tulee olla 500 mm. Mahdollisen peilin tulee sijaita mieluiten hissin takaseinällä (alareunan korkeus 300 mm). Tällöin esimerkiksi pyörätuolin jalkatuet eivät vahingossa riko peiliä. Peiliä voi tarvittaessa käyttää apuna peruutettaessa pyörätuolilla ulos kapeasta hissistä. Hissikorin tulisi kuitenkin olla niin suuri, että siinä mahtuu kääntymään ympäri apuvälineiden kanssa, jolloin hissistä ei tarvitse peruuttaa ulos.

Valaistus
Hissin edessä ja hissikorissa on oltava riittävä valaistus, jonka suositeltava voimakkuus on 200–300 lx. Valaisimet eivät saa häikäistä suoraan eivätkä heijastumalla kiiltävien pintojen kautta.

3.6.6.1 Pyörätuolihissit
Pyörätuolihissit ovat kevytrakenteisia pystyhissejä tai porrashissejä, jotka soveltuvat yleensä melko pieniin tasoeroihin. Pyörätuolihissi ei korvaa normaalirakenteista hissiä.

Pystyhissi 
Pystyhissit kulkevat tasolta toiselle pystysuoraan ja voivat olla kuilullisia tai kuiluttomia (ks. kuva 69). Pystyhisseillä on tavallisesti kaksi–kolme pysähdystasoa. Kuilu ja ovet tarvitaan aina, kun hissillä mennään välipohjan läpi. Mikäli välipohjan läpi ei mennä, eikä nostokorkeus ylitä 2 metriä, kuilu ei ole pakollinen. Ovien ja niiden lukkojen on oltava suljettuina aina kun hissi liikkuu. 
Pystyhissin kuormatason leveys on vähintään 900 mm ja syvyys 1400 mm, kun kulkuaukko tai -aukot ovat lyhyellä seinällä. Mikäli kulkuaukot ovat vierekkäisillä seinillä, kuormatason koko on vähintään 1400 x 1400 mm. 
Pystyhissin nimelliskuorma on 250 kg. Sen tulisi olla kuitenkin vähintään 300 kg, jotta hissi kestäisi raskaankin pyörätuolin ja painavan matkustajan sekä mahdollisen avustajan. Enintään puolen metrin tasoerossa voidaan käyttää lattiapinnan päälle asennettavaa pystyhissiä, joka ei tarvitse omaa kuilua. Tämä hissityyppi soveltuu käytettäväksi esimerkiksi puhujakorokkeen tai puhujapöntön yhteydessä.
Kuva 69. Kulku tavaratalon kerrostasanteelta toiselle on järjestetty pystyhissillä. (Stockmann, Helsinki. Kuva: JH).

Porrashissi
Porrashissiä tulisi käyttää vain väliaikaisena ratkaisuna. Porrashissi kulkee portaiden suuntaisesti eikä tarvitse omaa hissikuilua (ks. kuva 70). Se on portaan tilassa johdeputkea tai johdekiskoa pitkin kulkeva taso, joka voidaan käytön jälkeen kääntää seinää vasten pois tieltä. Johdekisko kiinnitetään portaan ja hissin tyypistä riippuen joko porrasaskelmiin tai seinään. Joidenkin porrashissien johdeputkea voidaan käyttää käsijohteena.
Alatasolla hissi tarvitsee tilan, jonka pituus on 1700 mm ja lisäksi tarvitaan tilaa kääntymiseen pyörätuolilla. Ylätasolla tilan tarve on huomattavasti pienempi, koska hissi jää portaan päälle samaan tasoon lattian kanssa ja itse tasanteella tarvitaan vapaata tilaa vain hissistä siirtymiseen.
Porrashissin osalta tulee tarkistaa, että vapaa korkeus hissin kuormatason keskeltä (porraskuilun) kattoon on vähintään 2200 mm. Tällöin hissiä voi käyttää esimerkiksi kainalosauvojen kanssa tasolla seisova henkilö.
Kuva 70. Tätä porrashissiä voi käyttää itsenäisesti. Kuvan hississä vapaa korkeus jää kuitenkin alle vaaditun ja törmäysvaarasta varoitetaan huomioteippauksella. (Taideteollinen korkeakoulu, Helsinki. Kuva: JS).

3.6.7 Kalusteet
Kalusteiden sijoittelu
Kalusteiden sijoittelussa tulee huomioida kulkureittien pitäminen vapaana yllättävistä esteistä. Kalusteiden tulee erottua ympäristön värityksestä tummempana tai vaaleampana, jotta näkövammainen osaa väistää niitä tai löytää pöydän ääreen tai istumaan penkille. Kalustettu alue voi erottua myös sijaitessaan tummuuskontrastina erottuvalla lattiamateriaalilla tai matolla. Terävät kulmat ja väritykseltään ympäristöön sulautuvat kalusteet ovat näkövammaiselle henkilölle hankalia.
Kuva 71. Istuimet on sijoitettu kulkureitin sivuun ja alue sekä istuimet erottuvat tummuuskontrastina. (Kaisaniemen metroasema, Helsinki. Kuva: JH).

 Istuin
Tavanomainen istuinkorkeus on noin 450 mm. Normaalikorkuisten istuinten lisäksi tarvitaan erikorkuisia kalusteita erilaisia ihmisiä varten. Korkeampien istuinten istuinkorkeuden tulee olla 500–550 mm. Pyörätuolinkäyttäjä pääsee siirtymään parhaiten 500 mm:n korkuiselle istuimelle. Lapsille ja lyhytkasvuisille henkilöille sopiva istuinkorkeus on 300 mm. Istuimen sopiva syvyys on 300–400 mm. Istuinkorkeus mitataan tuolin tai penkin etureunan kohdalta.
Osassa istuimia tulee olla selkänoja ja käsinojat. Istuinosan tulee olla tasainen, toisin sanoen vaakasuora, ei takakenossa. Istuimen tulee olla etureunaltaan pyöristetty, jottei se painaisi reiden takaosaa ja vaikeuttaisi verenkiertoa jaloissa. Istuimessa ei saa olla edessä alhaalla vaakasuoraa poikkipuuta tai muuta umpirakennetta, joka vaikeuttaa istuimelta nousemista. Tuolin on oltava kevyt siirtää. Tuolin jalat varustetaan tarvittaessa esim. huopatarroilla, jotta tuolia siirrettäessä syntyvä ääni saadaan vaimennetuksi.
Kalusteissa ei saa olla teräviä tai muutoin törmäys- tai muuta vaaraa aiheuttavia osia tai rakenteita. Lisäksi huomioidaan, ettei kalusteita ole sijoitettu opasteiden eteen, jolloin opasteita ei pääse lukemaan läheltä.

Pöytä
Pyörätuolin käyttäjälle sopiva pöytätason korkeus on 750–800 mm. Pöydän alla tulee olla vapaata polvitilaa, jotta pyörätuolilla liikkuva henkilö pääsee pöydän ääreen. Polvitilan vapaan leveyden on oltava vähintään 800 mm, korkeuden vähintään 670 mm ja syvyyden 600 mm. Polvitilaa mitatessa tulee ottaa huomioon kaikki vapaata tilaa pienentävät pöytäkalusteen rakenteet. Lasten pyörätuolille mitoitettu pöydän korkeus on noin 550 mm, vapaan polvitilan korkeus 500 ja syvyys 500 mm. 

Säilytyskalusteet, lokerot ja vaatenaulakot
Vaatekaappien ja säilytyslokeroiden tulee olla helppokäyttöisiä ja pyörätuolista käsin käytettävissä. Tämä on mahdollista, kun lokeroita on sijoitettu eri korkeuksille, avausmekanismi on käytettävissä yhdellä kädellä, säilytyskalusteen edessä ei ole kiinteitä penkkejä ja kalusteen sokkeli on sisäänvedetty (syvyys 150 mm ja korkeus 200 mm), jolloin pyörätuolin jalkatuki mahtuu kalusteen alle. Kartoituksessa kiinnitetään huomioita myös kaappien ja lokerikkojen numeroinnin selkeyteen ja valaistukseen. Numeroiden tulee olla riittävän isoja ja erottua selkeästi taustastaan sekä sijaita silmän korkeudella. Myös lukollisten kaappien ja lokeroiden avainten numeroinnin tulee olla selkeä.
Vaatetankoja ja -koukkuja on oltava eri korkeuksilla niin, että ne soveltuvat myös lapsille, lyhytkasvuisille ja pyörätuolia käyttäville henkilöille (korkeus 1100–1200 ja 1400–1600 mm) (ks. kuva 72). Pyörätuolia käyttävä henkilö pääsee vaatenaulakon ääreen, kun naulakon alla ei ole kenkätelinettä tai kalusteessa on sisäänvedetty sokkeli.
Kartoituksessa tarkastetaan mitoituksen lisäksi onko säilytystilojen sijainti opastettu selkeästi ja sijaitsevatko naulakot kulkuväylän sivussa tai syvennyksessä niin, etteivät ne aiheuta törmäysvaaraa. Mahdollisten avonaisten päätyjen tulee olla suojattuja törmäysvaaran välttämiseksi. Säilytystilan suositeltu valaistusvoimakkuus on 300 luksia.
Kuva 72. Kahdelle korkeudelle asennettu vaatenaulakko on toimiva ratkaisu (Invalidiliiton esteetön toimitalo, Helsinki. Kuva: TP)
Säilytystilassa olisi hyvä olla istuin, peili ja laskutaso tavaroille. Jos säilytystilassa on peili, mitataan onko peilin alareuna riittävän matalalla, jotta pyörätuolia käyttävä henkilö näkee itsensä peilistä. Kokovartalopeilin alareunan tulee kuitenkin olla vähintään 300 mm lattiasta, jotta peili ei säry, jos pyörätuolin jalkatuet vahingossa törmäävät siihen ja jotta heikkonäköinen henkilö ei erehdy luulemaan peiliä kulkuaukoksi. Peilin tulee olla myös riittävän korkea, jotta pidemmätkin henkilöt näkevät itsensä kumartelematta (yläreunan korkeus 2000 mm).

3.7. Tilat
Yleisten tilojen ja rakennusten tulee olla kaikkien saavutettavissa. Pääsääntöisesti rakennukseen kaikkiin tiloihin tulee olla esteetön pääsy.
Tilasta tai huoneesta kartoitetaan aina seuraavat perusasiat:
- opastus tilaan
- sisäänkäynti tilaan (ovi ja kynnys)
- vapaa tila ja liikkumisen ja toimimisen sujuvuus
- kalusteet ja varusteet
- valaistus ja kontrastit
- akustiikka ja äänensiirtojärjestelmät

Tilaan tulee olla opastus heti pääsisäänkäynnillä tai muusta tarkoituksen mukaisesta paikasta ja tarvittaessa kulkureitillä aina kulkusuuntaa valittaessa. Huonekohtaisten opasteiden oikea sijoitustapa on seinällä, oven avautumispuolella, silmänkorkeudella. Tällöin opastetta voi lukea läheltä ilman aukeavan oven aiheuttamaa törmäysvaaraa. 
Sisäänkäynnin tilaan tai huoneeseen tulee olla itsenäisesti käytettävissä. Oven vapaan leveyden tulee olla vähintään 850 mm ja kynnyksen korkeintaan 20 mm korkea. Tilassa tulee olla tarpeeksi vapaata tilaa ja riittävän leveät kulkuväylät. Lattiamateriaalin tulee olla kova, tasainen ja luistamaton.
Valaistuksen on oltava tasainen ja häikäisemätön ja tarvittaessa säädettävissä (esim. ikkunoiden on oltava suojattavissa auringonvalolta). Häikäisyä voi aiheutua esimerkiksi ulkoa tulevasta kirkkaasta auringon valosta, väärin suunnatuista valaisimista tai kiiltokuvastumista lattia tai seinäpinnoilla. 
Tilan tulee olla akustiikaltaan miellyttävä. Tilassa tulee tarvittaessa olla äänentoistojärjestelmä ja induktiosilmukka tai muu äänensiirtojärjestelmä. Liikenteestä, ilmavaihdosta, viereisistä palvelupisteistä ym. aiheutuvan taustamelun on oltava mahdollisimman pieni. Lomakkeeseen kirjataan mahdollinen taustamelun lähde.

3.7.1 Asiointitila
Asiointitila on esteetön, kun
- se on helposti hahmotettavissa ja suoran kulkuyhteyden päässä pääsisäänkäynniltä
- asiointi on mahdollista sekä istuen että seisten
- kommunikointi on sujuvaa mm. induktiosilmukan avulla
- valaistus on tasainen, riittävä ja häikäisemätön
- asiointipisteen läheisyydessä on odotustila ja erikorkuisia istuimia
- mahdollinen jonotusnumerojärjestelmä on kaikkien saavutettavissa ja käytettävissä

Kartoituksessa tarkastetaan voivatko eri käyttäjäryhmät asioida tilassa esteettä. Näkövammaisten henkilöiden on helpompi löytää palvelutiski, jos sen luo johtaa selkeä kulkureitti. Se voi olla materiaali- ja tummuuskontrastiraita tai hyvin paikoillaan pysyvä käytävänmatto, joka johtaa sisäänkäynniltä tiskille ja toimii sekä tummuus- että materiaalikontrastina (ks. kuva 73). Palvelutiski tai tiskin sijainti voi myös erottua lattiamateriaalista tummuuskontrastilla.  Jos palvelutiskille ei ole suoraa kulkuyhteyttä pääsisäänkäynniltä, tulee reitin palvelupisteeseen olla opastettu. Myös palvelutiskin tulee olla merkitty opasteella.
Kuva 73. Käytävänmatto toimii ohjaavana raitana palvelutiskille sekä hisseille (Invalidiliiton esteetön toimitalo, Helsinki. Kuva: AR).

Mitoitus 
Asiakaspalvelupisteen palvelutiskin on oltava sellainen, että sitä voivat käyttää pyörätuolissa istuvat, rollaattorilla liikkuvat tai lyhytkasvuiset sekä kävelevät täysikasvuiset henkilöt (ks. kuva 74). Käveleville täysikasvuisille henkilöille sopiva palvelutiskin korkeus on 1100–1200 mm. Palvelutiskin reunassa on hyvä olla keppiteline ja yhtenäinen käsijohde, josta saa tukea.
Pyörätuolin käyttäjille sopiva pöytätason korkeus on 750–800 mm. Pöytätason alla tarvitaan vapaata polvitilaa (leveys 800 mm, korkeus 670 mm ja syvyys 600 mm). Jos polvitilaa ei ole voi asiakaspalvelutiskin matalampi taso, joka ulottuu vähintään 200 mm pystypinnasta ulospäin, toimia pyörätuolinkäyttäjän kirjoitusalustana, kun pyörätuoli sijoittuu vinosti sen alle. Palvelutiskin yhteydessä tulee lisäksi olla tarjolla erikorkuisia istuimia. 
Kuva 74. Palvelutiskillä voi asioida sekä seisoma- että istuinkorkeudella (Invalidiliiton esteetön toimitalo, Helsinki. Kuva: AR)

Valaistus ja kontrastit
Palvelutiskin valaistusvoimakkuus mitataan ja huomioidaan haittaako puutteellinen tai muuten epäsopiva valaistus tiskillä asioimista. Valaistusvoimakkuussuositus palvelutiskeillä on 500–750 luksia. Tiskillä on hyvä olla tarvittaessa käyttöönotettava kohdevalaisin.  Palvelutiskin takana ei saa olla valolta suojaamatonta ikkunaa, sillä vastavalohäikäisy vaikeuttaa tai estää kokonaan asiakaspalveluhenkilön kasvojen näkemisen ja huulion seuraamisen.

Akustiikka
Palvelutiskin kuunteluolosuhteisiin kiinnitetään huomioita ja tarkastetaan onko tiskillä toimiva induktiosilmukka. Palvelupisteissä suositellaan käytettäväksi siirrettävää palvelupistesilmukkaa (ks. kohta 3.1.3). Lisäksi käytössä voi olla muitakin kuulon apuvälineitä, kuten kommunikaattori, mutta nämä eivät korvaa induktiosilmukkaa. Induktiosilmukan testaamisen ohella tulee tarkistaa, että henkilökunta osaa käyttää laitetta.
Palvelupisteessä, joka sijaitsee suuressa hallissa, jossa on vierekkäin useita pisteitä ja mahdollisesti muuta ääntä tuottavaa toimintaa, tilan häiriöäänet vaikeuttavat selvän saamista virkailijan puheesta. Liikenteestä, ilmavaihdosta, viereisistä palvelupisteistä, odotustilasta ym. aiheutuvan taustahälyn on oltava mahdollisimman pieni. Lomakkeeseen kirjataan mahdollinen taustamelun lähde.
Kuuluvuutta palvelutiskillä voivat parantaa sivuseinämät ja tiskin yläpuolella oleva, ääntä vaimentava katos. Jos asiointitiskillä on lasiseinä, sen tulisi olla kokonaan avattavissa puheen kuulemisen helpottamiseksi, ellei se ole kiinteä turvallisuussyistä. Jos lasiseinä tai -seinäke on turvallisuussyistä välttämätön, tiskiltä ylös asti avoin aukko on parempi ratkaisu, kuin lasissa olevat vaakatasoiset raot tai reiät.  Pystyraossa oleva avoin kohta on aina oikealla korkeudella eripituisten asiakkaiden korvan kohdalla.  Jos pystysuuntainen lasiaukko on niin leveä, että asiakas pystyy kumartumaan lähemmäs virkailijaa, asiakastilassa olevat äänet vaimenevat tehokkaasti ja virkailijan kanssa on helpompi keskustella. Kokonaan lasiset pinnat voivat aiheuttaa myös valon heijastumia, jotka haittaavat virkailijan näkyvyyttä ja huulion seuraamista.

Odotustila
Odotustilan istuimien läheisyydessä tulee olla riittävästi vapaata tilaa, jotta pyörätuolia tai rollaattoria käyttävä henkilö voi istua odottamassa olematta muiden tiellä kulkuväylällä. Istuinten on hyvä olla erikorkuisia. Kalusteissa ei saa olla teräviä tai törmäysvaaraa aiheuttavia osia tai rakenteita. 
Lisäksi havainnoidaan onko tilassa selkeät kontrastit tai onko kalusteet sijoitettu kontrastivyöhykkeelle, mikä helpottaa tilan hahmottamista. 
Ks. kohta 3.6.7 Kalusteet

Vuoronumerojärjestelmä
Vuoronumerolaitteen ääreen tulee päästä apuvälineiden kanssa, automaatin on oltava sopivalla korkeudella (900–1100 mm) ja näyttöpäätteen tekstin luettavissa. Vuoronumerolapuissa tulee olla selkeä tummuuskontrasti ja numeroiden tulee olla suurikokoisia.
Vuoronumeronäytöt kertovat käyttäjälle, millä numerolla asioivaa asiakasta parhaillaan palvellaan tai palvellaan seuraavaksi (kuva 63). Näytöt voivat olla palvelutiskin yhteydessä ja/tai niistä erillään. Näytöt ovat ongelmallisia monelle eri käyttäjäryhmälle, kuten vanhuksille ja näkövammaisille henkilöille. Jonotusnumeronäyttöjen tulee olla mahdollisimman selkeitä ja luettavia. Numeronäytöissä käytettävän numeron tulee koostua yhtenäisestä viivasta, ei pisteistä. Kiinteän numeronäytön tulee sijaita noin 1400–1600 mm korkeudella ja käyttäjän tulisi päästä katsomaan näyttöä läheltä, kuitenkin ilman törmäysvaaraa. Näytön tulee olla sijoitettu niin, ettei se heijasta auringonvaloa tai muita kirkkaita valonlähteitä.
Vilkkuvaa näyttöä käytetään usein tehokeinona, mutta sitä voi olla vaikea lukea. Vilkkuva valo voi myös aiheuttaa epileptisen kohtauksen tai pakkoliikkeitä neurologisesti sairaille henkilöille. Jos tätä tehokeinoa halutaan käyttää, vilkkuminen on hyvä rajoittaa pariin kertaan. Numeroita ei myöskään tulisi jatkuvasti vierittää näytöllä. 
Jonotusnumeron sekä palvelutiskin numeron ilmoittamiseen tulee näytön lisäksi käyttää ääntä. Numeron kuuluttaminen varmistaa, että jonotusnumerosysteemi palvelee mahdollisimman monia käyttäjiä.  Palvelutiskissä tulisi myös olla äänimerkki, jotta esimerkiksi näkövammainen asiakas osaa oikealle tiskille. 

3.7.2 Kokoontumistilat
3.7.2.1 Kokoushuone
Esteettömässä kokoushuoneessa on
- tarpeeksi tilaa liikkua apuvälineiden kanssa
- toimiva induktiosilmukka ja riittävä määrä mikrofoneja
- tasainen, häikäisemätön ja säädettävä valaistus
- miellyttävä akustiikka

Mitoitus
Kokoustilassa tulee olla riittävästi vapaata tilaa, jotta tilassa mahtuu liikkumaan myös apuvälineiden kanssa. Esimerkiksi pöydän vieressä tarvitaan vapaata tilaa vähintään 1300 mm, jotta pöydän ääressä pyörätuolissa istuvan henkilön takaa mahtuu kävelemään. Jotta pyörätuolilla mahtuu ohittamaan pöydän ääressä pyörätuolissa istuvan henkilön, vapaan tilan pöydän reunasta laskettuna tulee olla vähintään 1500 mm.
Kalusteet
Kokoustilassa tulee olla käytettävissä myös tavallista korkeampia istuimia. 
Ks. kohta 3.6.7 Kalusteet
Suorakaiteen muotoisen pöydän lisäksi myös pyöreä pöytä voi olla pyörätuolin käyttäjän kannalta hyvä ratkaisu, mikäli pöydässä on vain yksi jalka keskellä ja pöytä on riittävän tukeva sekä kestää reunaan nojaamista keikahtamatta. Pyöreän pöydän ääressä kaikkien kasvot ovat myös paremmin näkyvillä, jolloin kuulovammaiset henkilöt pystyvät helpommin hyödyntämään huuliota. Kokouspöydän yhteydessä tarvitaan pistorasia mm. sähkölaitetta kuten tietokonetta tai apuvälinettä kuten hengityslaitetta varten.
Kokoustilassa tulee olla naulakko, johon on mahdollista ulottua myös pyörätuolista (korkeus 1200 mm). Vapaasti seisovat yksijalkaiset naulakot voivat kuitenkin aiheuttaa törmäysvaaran näkövammaisille henkilöille, joten niitä ei tule käyttää. 
Kokoustilan lattiamateriaalina ei pidä käyttää kokolattiamattoa, sillä se kerää pölyä eikä sitä voi kunnolla puhdistaa. Huonepöly vaikeuttaa hengitystieallergisten henkilöiden oleskelua tiloissa ja voi aiheuttaa pitkäaikaisessa altistuksessa astman. Pyörätuolia on vaikea ohjata paksunukkaisella kokolattiamatolla, joka lisäksi kuluttaa sähköpyörätuolin akkuja nopeasti. 

Valaistus
Kokoustilan valaistuksen tulisi olla muunneltavissa tarpeen mukaan. Luonnonvalo ei saa aiheuttaa vastavalohäikäisyä. Yleensä henkilöt, jotka kärsivät häikäisystä istuvat mieluummin selkä ikkunaan päin. Kuulovammaisen henkilön on kirkkaan vastavalon vuoksi vaikea kommunikoida henkilön kanssa jonka takana on kirkas ikkuna. Kokoustilassa onkin huolehdittava siitä, että puhujan kasvot ovat valossa, jolloin huulion näkyminen on kuulovammaiselle henkilöille mahdollista. Kun huone pimennetään esimerkiksi kuvien katselemista varten, on puhujan kasvojen valaisemiseksi tilassa oltava kohdevalaisimia. Viittomakielen tulkki on aina valaistava, jotta viittomat näkyvät.

Akustiikka
Kokoustilassa tulee olla induktiosilmukka sekä siihen liittyen riittävä määrä mikrofoneja, jotta kaikki puheenvuorot tulevat silmukan kautta kuulolaitetta käyttävien henkilöiden kuultavaksi. Kokoustilassa ei saa olla taustamelua. Akustiikan on oltava hyvä, ei liikaa kaikua eikä liikaa vaimennusta. Kartoituksessa kiinnitetään huomiota ääntä vaimentaviin pintamateriaaleihin, tekstiileihin ja kalusteisiin (mm. onko kalusteiden jaloissa huopatarrat).
Ks. kohta 3.1 Kuunteluympäristö

3.7.2.2 Auditorio / juhla- / seminaarisali 	
Esteettömässä auditoriossa / juhla- / seminaarisalissa
- sekä esiintyminen että esityksen seuraaminen on sujuvaa
- pyörätuolipaikkoja on useammalla rivillä
- istumapaikoilla on kohdevalo, jonka voi suunnata pöytäpintaan 
- porrasaskelmien reuna on merkitty hyvin erottuvalla tummuuskontrastilla tai valonauhalla
- portaissa on käsijohde
- esiintyjän paikalle on esteetön kulku
- esiintyjän paikalle on kohdistettavissa häikäisemätön valo eikä dataprojektorin valo häikäise esiintyjää
- esiintyjän paikalla on kohdevalo, jonka voi suunnata pöytäpintaan

Auditoriolla, juhla- tai seminaarisalilla tarkoitetaan salia, jossa voi olla tasainen tai nousevalattiainen katsomo. Salin toimivuus tarkastetaan sekä kuuntelijan että puhujan/esiintyjän kannalta. Istuinriveille ja puhujanpaikalle tulee olla esteetön kulku. Nousevalattiaisessa salissa tämä järjestyy joko vaihtoehtoisen esteettömän kulkureitin, luiskan, hissin tai pyörätuolihissin avulla. 
Kuva 75. Auditorion etuosaan pääsee pyörätuolilla luiskaa pitkin. Auditorion seinässä on induktiosilmukasta kertova T-opaste. (Stakes, Helsinki. Kuva: JH)

Istumapaikat
Tilassa tulee olla tarvittaessa käyttöönotettavia korkeussäädettäviä pöytiä pyörätuolinkäyttäjiä varten sekä erikorkuisia istuimia. Istumapaikkojen pöytätasoissa tulee olla tarvittaessa käyttöön otettavat kohdevalot (pöytävalaisimet). 
Liikkumisesteiset henkilöt voivat istua tasanteella sekä salin etuosassa että katsomon takarivissä. Esteettömiä paikkoja tulisi olla myös salin keskiosassa, ei pelkästään reunoilla, sillä moni liikkumisesteinen henkilö ei pysty kääntämään päätään. Pyörätuolipaikalla tarvitaan tilaa syvyyssuunnassa 1400 mm ja ohitukseen lisäksi 900 mm eli yhteensä vähintään 2300 mm syvä tila. Vapaan tilan mittaamisessa tulee huomioida kaikki vapaata tilaa mahdollisesti rajoittavat kalusteet (esim. käännettävät pöydät istuimien selkänojissa). Esteettömien paikkojen yhteydessä tulee olla sähköpistorasioita ladattavia sähkölaitteita varten.
Oman paikan löytäminen voi olla työlästä erityisesti heikkonäköiselle henkilölle. Numeroiduilla paikoilla on hyvä olla riittävän suuret kohonumerot selkeällä tummuuskontrastilla ja pistenumerointi.

Luennoitsijan/esiintyjän paikka
Luennoitsijan paikalle tulee olla esteetön pääsy. Jos salin puolella ei ole esteetöntä pääsyä, salin ulkopuolelta tulee järjestää mahdollisuuksien mukaan vaihtoehtoinen, opastettu esteetön reitti. Myös lämpiöön ja pukuhuoneisiin tulee olla esteetön kulkuyhteys esiintymisalueelta.
Jos salissa on erillinen puhujankoroke, sinne on päästävä oikein mitoitettua luiskaa tai pyörätuolihissiä käyttäen. Korkea puhujanpönttö ei sovellu pyörätuolin käyttäjille tai lyhytkasvuisille henkilöille. Vaihtoehtona on mahdollista käyttää nousevaa ja laskevaa puhujanpönttöä, jonka lattia toimii nostotasona.
Puhujankorokkeelle tai kokoustilan etuosaan tulee järjestää alue, jossa esiintyjä on valaistu kuulijoista katsoen. Kohdevalaistus mahdollistaa esiintyjän huulion seuraamisen. Valaistuksen tulee olla säädettävissä, koska esiintyjä voi olla heikkonäköinen, jolloin häikäisevä kohdevalo ei ole sopiva ratkaisu.
Valaistusta tarvitaan myös papereiden tarkasteluun niin luennoitsijan pöydällä kuin kuulijoidenkin pöydillä. Ratkaisuna voi olla esim. siirrettävä kohdevalo, joka voidaan suunnata pöydän pintaan, eikä näin häiritse muiden näkemistä. Usein käytetään apuna tussitaulua tai fläppitaulua, jolloin valaistuksen tulee olla riittävä myös pystypinnoilla.

Akustiikka
Auditorioissa ja muissa esitystiloissa silmukan kattama alue rajautuu usein katsomoon, esitysalueen ollessa kuuluvuusalueen ulkopuolella.  Näin tehdään siksi, että silmukka voi häiritä esitysalueella käytettäviä (dynaamisia) mikrofoneja tai muita laitteita aiheuttaen häiriöäänenä (ulina) kuultavan takaisinkytkennän. On kuitenkin tilanteita, jolloin myös esitysalueen tulee olla kuuluvuusalueen sisäpuolella. Esimerkkinä tilaisuus, jossa puheenjohtajat tai paneelikeskustelijat istuvat esitysalueella ja joukossa on kuulolaitteen käyttäjiä. Tilojen käyttömahdollisuuksia parantaa silmukan ulottaminen myös esitysalueelle.  Tämä osa silmukkaa voi olla pois kytkettävissä niissä tilanteissa, joissa silmukka voi aiheuttaa häiriöitä.
Huonokuuloiset ja kuuroutuneet henkilöt voivat tarvita viittomakielen tai kirjoitustulkin apua seuratessaan esitystä. Auditorion etuosassa on oltava tilaa myös kirjoitustulkille pöytineen. Viittomakielen tulkin on oltava sijoitettavissa paikkaan, johon on esteetön katseyhteys.   Valkokankaita tarvitaan mieluiten kolme, jolloin yksi voidaan varata kirjoitustulkin käyttöön.

3.7.2.3 Opetustila
Esteettömässä opetustilassa
- opetuksen seuraaminen ja opettaminen on sujuvaa
- kalusteet ovat säädettävissä
- kalusteiden välissä on tilaa liikkua apuvälineiden kanssa
- valaistus on tasainen ja häikäisemätön
- on toimiva induktiosilmukka tai muu äänensiirtojärjestelmä
- on miellyttävä akustiikka

Opetustilan kalusteet
ks. kohta 3.6.7 Kalusteet
Opetustiloissa tulee olla induktiosilmukka tai muu äänensiirtojärjestelmä. Kartoituksessa tarkastetaan, että luokan av-laitteet, kuten dataprojektori, on kytketty induktiosilmukkaan. Opetustilassa ei saa olla taustamelua. Akustiikan on oltava hyvä, ei liikaa kaikua eikä liikaa vaimennusta. Akustiikaltaan hyvässä oppimistilassa, jossa on myös riittävä äänieristys, puhuminen ja kuuleminen on vaivatonta huonetilan kaikissa osissa. 
Opetustilassa tulee olla riittävä määrä pistorasioita pöydän lähellä noin 1000 mm lattiasta ja vähintään 400 mm nurkasta. Sähkövirtaa voidaan tarvita sähkölaitteita (esimerkiksi tietokone) tai apuvälineitä (esimerkiksi hengityslaite) tai kirjoitustulkkauksen laitteistoa varten.
Tekstitulkkausta varten tulee olla monitori, valkokangas tai vaalea seinä, johon sekä dataprojektorilta tuleva kirjoitustulkattu teksti että esimerkiksi piirtoheittimeltä tuleva kuva voidaan tarvittaessa heijastaa samanaikaisesti. Tekstitulkkausta yhdelle tai kahdelle ihmiselle voi olla helpompi seurata pöydällä olevasta monitorista kuin seinälle heijastettuna.
Opetustilan valaistuksen on oltava hyvä. Yleisvalaistuksen voimakkuuden tulee olla 300 lx ja muunneltavissa tarpeen mukaan. Oppimistilojen työalueilla valaistusvoimakkuuden tulee olla 400–600 lx. Luonnonvalo ei saa aiheuttaa vastavalohäikäisyä. Kun huone pimennetään esimerkiksi powerpoint-esityksen katselemista varten, opettajan kasvot on
valaistava kohdevalaisimella. Viittomakielen tulkki on aina valaistava, jotta viittomat näkyvät. Opetustilan pöytätasot on valaistava hyvin (500 lx) ja valo on suunnattava siten, ettei luettaviin papereihin synny häiritseviä varjoja. Lisävalaistusta voidaan tarjota tarvittaessa erillisten siirrettävien valaisimien avulla.

Aineopetustilat
Kuvaamataidon luokka
Kuvaamataidon luokan sijainnin tulee mahdollistaa joustava työskentely koulun ympäristössä ja helpottaa materiaalihuoltoa. Tämä edellytys on yhtäläinen esteettömyyden vaatimusten kanssa. Tilojen tulee soveltua kaikkien käyttöön ja niissä tulee olla induktiosilmukka.

Kotitalousluokka
Kotitalousluokassa yhden opetuskeittiöpisteen tulee olla esteetön. Keittiön laitteet ja osa säilytystilasta tulee olla käytettävissä myös pyörätuolista käsin. Korkeussäädettävät työtasot soveltuvat eripituisille käyttäjille ja vapaa polvitila työtason alla antaa mahdollisuuden työskennellä myös istuen. Myös kotitalousluokassa tulee olla induktiosilmukka.

Musiikkiluokka
Musiikkiluokassa tulee olla mieluiten kiinteä induktiosilmukka ja siihen liittyen riittävä määrä mikrofoneja. Induktiosilmukan olemassaolosta tiedotetaan T-opasteella luokan ovella ja luokkatilassa. Tämän lisäksi tarvitaan tavanomaiset äänentoistolaitteet, johon induktiosilmukkajärjestelmä kytketään.
Lisätietoa:
Esteettömyys kouluissa - opas suunnittelijoille ja henkilökunnalle. Helsinki kaikille -projekti, Kynnys ry. 2009.

3.7.3 Ravintola- ja kahvilatilat
Esteettömässä ravintolassa ja kahvilassa
- kulkuväylät ovat selkeitä ja väljiä
- palvelutiskit ja noutopöydät ovat kaikkien ulottuvilla
- kalusteiden ääreen pääsee pyörätuolilla
- on miellyttävä akustiikka ja induktiosilmukka tai muu äänensiirtojärjestelmä
Ravintolan kulkuväylien tulee olla tarpeeksi leveitä, jotta kalusteiden välissä mahtuu kulkemaan ja ohittamaan apuvälineidenkin kanssa liikuttaessa. Kulkuväylillä tulisi olla tilaa myös kääntymiseen, jotta pyörätuolia tai rollaattoria käyttävä henkilö ei joudu peruuttamaan. Kalusteiden ääreen tulee päästä pyörätuolilla (ks. 3.6.7 Kalusteet). Pöytien yhteydessä tulee olla myös pistorasioita ruokailijoiden käyttöön (sähköpyörätuolin lataus, hengityskoneen käyttö).
Kahvilan tai ravintolan itsepalvelutiskin/noutopöydän tulee olla sellainen, että pyörätuolissa istuva henkilö ulottuu tiskillä oleviin tuotteisiin (ks. kuva 76).  Tiskin reunassa tulisi olla yhtenäinen ulkoneva taso tarjottimen kuljettamiseksi liu’uttamalla tiskiä pitkin palvelupisteen luo. Sopiva tason korkeus on 800–900 mm. Ulottumista pyörätuolista auttaa tiskin sokkelin sisäänveto (syvyys on 150 mm ja korkeus 200 mm), jolloin päästään lähemmäs tiskiä, kun pyörätuolin jalkatuille saadaan tilaa. Käveleviä liikkumisesteisiä henkilöitä auttaa tiskin reunaan asennettu käsijohde, jonka korkeus on sama kuin tiskin korkeus lattiasta.
Kuva 76. Tarpeeksi matala itsepalvelutiski on toimiva myös pyörätuolia käyttävän asiakkaan kannalta. (Invalidiliiton Käpylän kuntoutuskeskus Synapsia, Helsinki, Kuva: AR).
Palvelupisteen (kassan) sijainnin on hyvä olla merkittynä lattiaan tummuus- ja materiaalikontrastin avulla. Sijainti voi olla merkittynä myös palvelutiskiin materiaali- ja tummuuskontrastilla tai kohdevalaistuksen avulla. Ruokalistojen ja hinnastojen on erotuttava hyvin ja ne on voitava lukea tiskin takaa (tekstin kirjasinkoko vähintään 15 mm). Palvelupisteen tulee olla varustettu induktiosilmukalla ja siitä kertovalla T-opasteella.

Akustiikka
Jotta keskustelu pöytäseuralaisen kanssa onnistuu sujuvasti, tilan tulee olla hyvin vaimennettu. Vaimentavina ja ääntä absorboivina materiaaleina voivat toimia niin sisustustekstiilit, pehmeät sohvat kuin korkeat selkänojat. Jos tilassa soi taustamusiikki, sen tulisi olla mahdollisimman hiljaisella ja tilassa tulee olla myös hiljainen alue musiikin kuuluvuusalueen ulkopuolella. Mahdollisia taustamelun lähteitä ravintola- ja kahvilatiloissa ovat keittiöstä kantautuvat äänet ja ilmanvaihdosta kuuluva häiritsevä melu. Mikäli ravintolatilaa käytetään myös erilaisissa yleisötilaisuuksissa, tarkastetaan, onko tila varustettu induktiosilmukalla tai muulla äänensiirtojärjestelmällä. 

Valaistus
Valaistuksen tulee olla tasainen ja häikäisemätön (ks. kohta 3.2.2 Valaistus, värit ja kontrastit). Sopiva yleisvalaistuksen voimakkuus on 300 luksia. 

3.7.4 Kirjasto- ja näyttelytilat
Esteettömissä kirjasto- ja näyttelytiloissa
- on tarpeeksi vapaata tilaa liikkua apuvälineidenkin kanssa
- näyttöpäätteet, lainaustiskit ja -automaatit ovat sopivalla korkeudella
- näyttelykohteiden esillepano on toteutettu kaikkia käyttäjäryhmiä ajatellen
- valaistus on tasainen, riittävän voimakas ja häikäisemätön
- tilat ovat akustiikaltaan miellyttäviä

3.7.4.1 Kirjasto  
Kirjaston kaikkiin tiloihin, lainausosastolle, lastenosastolle, lehtisaliin, lukusaliin jne. tulee olla esteetön pääsy. Perusasioiden kartoituksen lisäksi erityistä huomioitavaa kirjastoissa ovat yleisön käyttöön tarkoitetut näyttöpäätteet, lainausautomaatit, kirjahyllyjen opasteet ja näyttelyissä käytettävät lasivitriinit (ks. kohta 3.7.4.2 Näyttelytila). 
Näyttöpäätteiden, lainausautomaattien ja vitriinien tulee olla pyörätuolin käyttäjälle sopivalla korkeudella ja niiden ääreen tulee päästä helposti. Kalusteiden ympärillä tulee olla riittävästi vapaata liikkumistilaa ja kalusteiden äärelle pääsemiseksi myös vapaata polvitilaa (ks. 3.6.7 Kalusteet).
Pyörätuolin käyttäjälle sopiva kirjahyllyjen korkeus on 500–1100 mm. Hyllyjen kohdalla tulee olla tasainen ja häikäisemätön kohdevalaistus. Lainaustiskin tulee sopia asiointiin sekä seisoma- että istuinkorkeudelta (ks. kohta 3.7.1 Asiointitila) ja sen tulee olla varustettu induktiosilmukalla ja siitä kertovalla T-opasteella.

3.7.4.2 Näyttelytila
Kulttuurikohteiden ja museoiden kartoittaminen on haasteellista, sillä fyysisen ympäristön lisäksi myös tarjottavan sisällön tulisi olla saavutettavaa. Fyysisen ympäristön esteettömyys voidaan toki kartoittaa samoin kuin muissakin tiloissa, mutta tällöin on muistettava, että se on vain yksi osa saavutettavien kulttuuripalveluiden ja elämysten tuottamisessa.
Museot sijaitsevat usein Museoviraston suojelemissa historiallisissa kohteissa. Tämä ei ole este rakennusten päivittämiselle esteettömiksi, mutta vaatii asiantuntevaa ja kulttuurihistoriallisiin kohteisiin perehtynyttä esteettömyyskartoittajaa. 

Näyttelykohteiden esillepano
Näyttelyseinäkkeiden, esineiden, vitriinien ja muiden kohteiden tulee sijaita niin, että niihin näkevät myös lapset, lyhytkasvuiset ja pyörätuolilla liikkuvat henkilöt. Vitriineihin asetettujen esineiden sopiva katselukorkeus pyöräntuolinkäyttäjille, lyhytkasvuisille henkilöille sekä lapsille on 750–800 mm. Vitriinin äärelle pääsee pyörätuolilla, mikäli sen alla on vapaata polvitilaa. Yksittäisten näyttelyesineiden ja vitriinien läheisyydessä tulee olla tilaa pyörätuolin pyörähdysympyrän verran (halkaisija 1500 mm). Mikäli esimerkiksi vitriinien alapuolista tilaa voi käyttää hyväksi, riittää vapaan tilan leveydeksi 900 mm. 
Vitriinien sijoittelussa tulee ottaa huomioon liikkumisen esteiden ohella näkemistä vaikeuttavat tekijät, kuten valaistus, esineiden ja tekstien koko sekä taustamateriaalit. Vitriinien tulee sijaita siten, ettei niihin osu heijastuksia. Varjot ja heijastumat kannattaa tarkistaa myös pyörätuolin käyttäjän näkökulmasta. Yksittäisten seisovien näyttelyesineiden tulee erottua sekä visuaalisesti että fyysisin estein ympäristöstään. 
Kuva 77. Näyttelyesineet sijaitsevat sopivalla korkeudella, niiden ympärillä on tilaa ja niiden sijainti erottuu tummuuskontrastin avulla lattiasta (Kulttuurikeskus, Oulu. Kuva: SS).
Näyttelytiloissa on hyvä olla käytettävissä lainattava pyörätuoli ja suurennuslaseja.

Näyttelytilojen valaistus
Näyttelytilassa voi usein olla normaalia hämärämpi valaistus, johtuen näytteillä olevien esineiden valonarkuudesta. Koko näyttelyn käsittävä matala, mutta tasainen valaistustaso on parempi kuin valaistuksen jyrkkä vaihtelu. Teosten kohdalla voidaan käyttää myös tilapäisesti voimistettavissa olevaa valaistusta. Vaikka teokset vaatisivatkin alhaista valaistustasoa, teoskylttien ja tekstien tulee olla hyvin valaistuja. 
Kohdevalaistuksella voidaan mahdollistaa myös oppaan huulilta luku ja viittomakielen tulkin käyttö. Lisäksi näyttelytilojen kulkureiteillä, palvelupisteissä ja tasoerojen kohdalla tarvitaan hyvä valaistus (vähintään 150 lx). Kartoituksessa tarkastetaan myös, ettei näyttelyesineitä ole asetettu suoraan ikkunan eteen vastavaloon, jossa niitä on hankala tarkastella.
Lisätietoa:
Kulttuuria kaikille www.kulttuuriakaikille.info
Museovirasto (2007). Kättä pidempää – opas asiakaspalvelun saavutettavuuteen. 
Svensson, Elisabet 2003. Museo kaikille. Pohjoismainen esteettömyys- ja saavutettavuusopas. Valtion taidemuseo.

3.7.5 Henkilökunnan tilat
Henkilökunnan tilat ovat esteettömiä, kun
- kaikki työntekijät pystyvät liikkumaan ja toimimaan tiloissa
- tilan yhteydessä on esteetön wc
- työpisteet ja kalusteet ovat säädettäviä
- keittiö on tilava ja työtasot ovat sopivalla korkeudella
- valaistus on tasainen, riittävän voimakas ja häikäisemätön
- tilan akustiikka on miellyttävä

Esteettömyys koskettaa meitä kaikkia ja myös henkilökunnan tilojen tulee olla esteettömiä. Työpaikalla tulee olla riittävät ja asianmukaisesti varustetut peseytymis-, pukeutumis- ja vaatteiden säilytystilat sekä ruokailu- lepo- ja wc-tilat. Näissä tiloissa on huomioitava myös liikkumis- ja toimimisesteisten tarpeet.

Työtilat
Työhuoneeseen tulee olla esteetön kulku ja huoneessa tulee olla tarpeeksi vapaata tilaa pyörätuolilla kääntymiseen (ks. kohta 3.7 Tilat). Kalusteiden säädettävyys on olennainen osa työergonomiaa ja myös esteettömyyttä. Yleisvalaistuksen voimakkuuden tulee olla toimistotilojen työskentelyalueilla 500 lx.
Kaikkien käytössä olevien yleisten työtilojen kuten kopiointitilojen ja atk-pisteiden tulee olla esteettömiä. 

Taukotilat/sosiaalitilat
Henkilökunnan taukotilojen on sovelluttava myös liikkumis- ja toimimisesteisille henkilöille. Henkilökunnan käytössä tulee olla esteetön wc. Jos henkilökunnan käytössä on pukeutumis- ja peseytymistiloja, ainakin osan niistä tulee olla esteettömiä (ks. kohdat 3.7.6 Esteetön wc ja 3.7.7 Pukeutumis- ja peseytymistilat).
Henkilökunnan taukotiloissa on usein pieni keittiötila tai keittokomero. Myös keittiötilan tulee soveltua liikkumis- ja toimimisesteisille (ks. kuva 78). Keittiön työskentelytason sopiva korkeus on 750–800 mm, jolloin tason ääressä voi istua. Työskentelytason alla tulee olla vapaata polvitilaa (leveys 800 mm, korkeus 670 mm ja syvyys 600 mm). Keittiökoneiden tulee olla kaikkien ulottuvilla. Astianpesukoneen sopiva sijoituskorkeus sekä seisten että pyörätuolissa istuen työskenteleville on 400 mm lattiasta koneen alimmalle tasolle.
Kuva 78. Esteettömässä keittiöpisteessä tiskipöydän alla on vapaata polvitilaa, astianpesukone on täytettävissä kumartumatta ja jääkaappeja on kahdella korkeudella. (Invalidiliiton esteetön toimitalo, Helsinki. Kuva: AR).

3.7.6 Esteetön wc
Esteettömässä wc-tilassa
- on tarpeeksi vapaata tilaa (halkaisijaltaan 1500 mm:n suuruinen ympyrä)
- wc-istuimen molemmilla puolilla, takana ja edessä on tilaa siirtymiseen pyörätuolista wc-istuimelle 
- wc-istuimessa on molemminpuoliset, ylösnostettavat käsituet
- wc-tilan varusteisiin ulottuu wc-istuimelta
- hälytyspainikkeeseen ulottuu sekä wc-istuimelta että lattialta
- lattia ei ole märkänäkään liukas 
- on tasainen, riittävän voimakas ja häikäisemätön valaistus

Mittatiedot kerätään kohteen esteettömästä wc:stä eli liikkumisesteisille mitoitetusta wc:stä. Esteetön wc voi sijaita myös naisten tai miesten wc-tilassa, mutta tällöin on muistettava, että ratkaisu ei ole määräysten mukainen eikä kaikkien kannalta toimiva. Esteettömän wc:n tulee olla oma erillinen tilansa, johon on suora pääsy aulasta, käytävästä tai muusta vastaavasta tilasta ja sen käyttö on käyttäjän tai avustajan sukupuolesta riippumatonta. Lisäksi wc:n tulisi olla auki ja käytettävissä ilman erillistä pyyntöä, avaimen hakemista tai vastaavaa käytäntöä.
Kartoitettavassa kohteessa voi olla myös kaksi erillistä liikkumisesteisille käyttäjille soveltuvaa wc-tilaa (ns. peilikuva-wc), jotka ovat toistensa peilikuvia (ks. kuvat 79 ja 80). Tällainen wc-tila on käytettävissä joko oikea- tai vasenkätisesti, jolloin vain wc-istuimen toisella puolella on riittävästi esteetöntä tilaa pyörätuolia varten. 
Kuva 79. Esteetön wc-tila voi muodostua myös kahdesta ns. peilikuva-wc:stä, joissa vapaata tilaa on vain joko wc-istuimen vasemmalla tai oikealla puolella. (Invalidiliiton esteetön toimitalo, Helsinki. Kuva: AR).
Kuva 80. Peilikuva-wc:n symbolit kertovat wc-istuimen sijainnin tilassa eli sen onko wc-tila käytettävissä oikea- vai vasenkätisesti. (Kuva: TP) 

Opastus
Esteettömän wc-tilan opasteen tulee sijaita seinässä oven avautumispuolella, silmän korkeudella (1400–1600 mm lattiasta), ei itse ovessa törmäysvaaran välttämiseksi. Opasteessa tulee olla helppotajuinen symboli, kohokuvio ja selkeä tummuuskontrasti. Kirjaimet M ja N tai kukko ja kana eivät ole hyviä, sen sijaan helppotajuisia ovat ns. piparkakku-ukko ja -akka symbolit. Esteettömän wc:n tulee lisäksi olla merkitty kansainvälisellä pyörätuolisymbolilla (ISA-tunnus). Mahdollisen pistekirjoituksen tulee sijaita symbolin alla. Kartoituksessa tarkastetaan onko myös rakennuksen kerrosopasteisiin (kartta tai pohjapiirros) merkitty esteettömien wc-tilojen sijainti.

Ovi
Esteettömän wc-tilan oven vapaan kulkuaukon leveyden tulee olla vähintään 850 mm. Ovessa ei saa olla ovensuljin (ovipumppu), joka vaikeuttaa oven avaamista. Oven sisäpuolella, saranapuolella, tulee olla vaakasuuntainen lankavedin 800 mm:n korkeudella lattiasta, jotta oven kiinnivetäminen pyörätuolista käsin on mahdollista (ks. kuva 81). Oven tulee aina aueta ulospäin, jotta ovi saadaan tarvittaessa auki, esimerkiksi jos apua tarvitseva henkilö on kaatunut lattialle oven eteen.
Kuva 81. Vaakasuuntainen lankavedin ovessa mahdollistaa oven kiinni vetämisen pyörätuolista käsin (Invalidiliiton esteetön toimitalo, Helsinki, Kuva: AR).

Mitoitus
Esteetön wc on monikäyttöinen tila. Esteettömän wc:n mitoituksessa tulee olla huomioitu paitsi liikkumisesteisen henkilön ja mahdollisten avustajien tilantarve myös muut mahdolliset toiminnot, kuten vauvan hoito ja wc:ssä asiointi pienten lasten kanssa. Kartoituksessa tulee huomioida, etteivät muut toiminnot haittaa tilan varsinaista käyttöä esteettömänä wc-tilana.

Vapaa tila
Wc-tiloista kerätään tarvittavat mitta- ja muut tiedot lomakkeen ohjaamassa järjestyksessä. Wc-istuimen ympärillä olevaa tilaa mitatessa tulee huomioida, että vasen ja oikea puoli määritellään kartoittajan näkökulmasta eli wc-istuimelle päin katsottaessa. Vapaata tilaa mitatessa tulee myös kiinnittää huomiota kaikkiin tilaa mahdollisesti pienentäviin rakenteisiin ja kalusteisiin, kuten roska-astioihin, käsipyyhetelineisiin, tukikaiteisiin, vauvan hoitopöytään jne.
Esteettömässä wc:ssä tulee olla vapaata tilaa pyörätuolin kääntymiseen tarvittava, halkaisijaltaan 1500 mm:n suuruinen ympyrä. Vapaalla tilalla tarkoitetaan vapaata tilaa myös korkeussuunnassa, eli pyörähdysympyrään ei lasketa pesualtaan tai wc-istuimen alle jäävää tilaa. Mitatessa on tämän lisäksi otettava huomioon kalusteiden yhteydessä tarvittava toimintavyöhyke itse kalusteen tarvitseman tilan ympärillä. Wc-tilan lattiamateriaalin mahdolliseen liukkauteen tulee kiinnittää huomiota. 

WC-istuin 
Wc-istuimelle siirrytään pyörätuolista joko suoraan istuimen sivulta (oikealta tai vasemmalta puolelta), viistosti wc-istuimen etureunalta tai suoraan edestä. Siirryttäessä wc-istuimelle sivultapäin pyörätuolin tarvitsema vapaa tila wc-istuimen vieressä on leveydeltään 800 mm mitattuna alas lasketun käsituen reunasta seinään (huomioitava mahdolliset tilaa pienentävät tekijät, esim. tukikahvat seinässä). Suoraan edestäpäin siirryttäessä tarvitaan 1200 mm:n syvyinen ja 1000 mm:n levyinen tila. Osa pyörätuolin käyttäjistä pystyy siirtymään wc-istuimelle omin voimin ja osa tarvitsee 1–2 avustajaa. Wc-istuimen takana tarvitaan tilaa 300 mm, jotta esimerkiksi sähköpyörätuolilla pääsee peruuttamaan wc-istuimen vierelle. Tilaa voidaan tarvita myös ylös käännettäville tukitangoille tai avustajan toiminnalle. 
Useille pyörätuolin käyttäjille sopiva wc-istuimen korkeus on 480–500 mm. Wc-istuimelle siirtymistä helpotetaan käsitukien avulla. Käsitukien tulee olla tukevat ja henkilökuorman kestävät sekä käännettävissä tai nostettavissa pois tieltä. Suositeltavaa on seinään kiinnitetty ja ylös salpautuva käsituki (ks. kuva 79). Lattiaan kiinnitetty tuki voi olla tiellä wc-istuimelle siirryttäessä, ja istuimeen kiinnitetyt käsituet eivät useinkaan ole tarpeeksi tukevia. Käsitukien tulee olla korkeussäädettävät tai 800 mm korkeudella lattiasta. Käsitukien keskinäisen etäisyyden tulee olla vähintään 600 mm. Käsitukien tulee lisäksi ulottua 200 mm wc-istuimen etureunan yli, jotta niistä saa tukea istuimelta noustessa.
 Wc:n huuhtelupainikkeena paras on kosketusvapaa painike. Ylös nostettava nuppi vesisäiliön päällä on parempi ja helppokäyttöisempi kuin alas painettava huuhtelupainike, joka on usein jäykkä ja monille liikkumis- ja toimimisesteisille vaikea käyttää.
Wc-paperitelineen, käsisuihkun ja keppitelineen sijoituksiin tulee kiinnittää huomiota ja varmistaa että niihin ulottuu wc-istuimelta. Niiden tulee sijaita wc-istuimelta katsottuna etuviistossa ja enintään 300 mm:n etäisyydellä istuimesta.

Muut kalusteet ja varusteet
Pyörätuolin käyttäjän kannalta hyvä käsienpesualtaan käyttökorkeus on 800 mm. Pesualtaan edessä tulee olla riittävästi esteetöntä tilaa (vähintään 1200 x 1200 mm). ja pesualtaan alla tulee olla riittävästi vapaata polvitilaa (leveys 800 mm, syvyys 600 mm ja korkeus 670 mm). Polvitilaa mitatessa tulee ottaa huomioon kaikki tilaa mahdollisesti pienentävät rakenteet, kuten vesiputket, hajulukko jne. On myös olemassa korkeussäädettäviä pesualtaita, joiden korkeus voidaan säätää käyttäjäkohtaisten tarpeiden mukaan. 
Kaikkien wc-tilan varusteiden ja kalusteiden tulee olla käytettävissä pyörätuolista käsin. Saippuatelineen, käsipyyheautomaatin, tavaroiden laskutason yms. tulee sijaita 900 mm:n korkeudella lattiasta. Roska-astian tulee olla käytettävissä yhdellä kädellä (ei poljinroskis) ja sijoitettu siten, ettei se estä liikkumista wc-tilassa. Vaatekoukkuja tulee olla useammalla korkeudella (1200 ja 1400 mm).  
Yhtenäiset tukikaiteet wc-tilan seinällä (korkeus 900 mm) ja keppiteline helpottavat liikkumista ja toimimista. Keppitelineen tulee sijaita siten, että siihen on mahdollista ulottua wc-istuimelta.
Puolipeilin alareunan korkeuden tulee olla korkeintaan 900 mm, jotta pyörätuolia käyttävät tai lyhytkasvuiset henkilöt näkevät siitä itsensä. Peilin yläreunan tulee puolestaan olla vähintään 2000 mm:n korkeudella, jotta eripituiset kävelevät henkilöt näkevät itsensä peilistä. Jos käytössä on kokovartalopeili, sen alareunan tulee olla vähintään 300 mm:n korkeudella lattiasta, jotta pyörätuolin jalkatuet eivät vahingossa riko peiliä.
Jos esteettömässä wc-tilassa on vauvanhoitopöytä, sen tulee sijaita siten, ettei se estä liikkumista tilassa.

Hälytyslaite
Esteettömässä wc-tilassa on voitava hälyttää apua ongelmatilanteessa sekä wc-istuimelta että lattialta. Hälytyslaitteen on välitettävä tieto hälytyksen kytkeytymisestä sekä näkö- että kuulovammaisille henkilöille soveltuvalla tavalla (valo ja äänimerkki). Oven lukituksen tulee olla avattavissa hätätilanteissa myös ulkopuolelta. Kartoituksessa tarkastetaan minne hälytys ohjautuu ja onko henkilökuntaa ohjeistettu hätätilanteita varten. Rakennuksissa, joissa on kiinteistönvalvontajärjestelmä, tulee turvahälytyksen esteettömistä wc- ja peseytymistiloista olla yhteydessä valvontaan.
ESKEH-projektin yhteydessä laadittiin seuraava suositus esteettömästä wc-tilan hälytysjärjestelmästä: 
Wc-tilassa tulee olla kaksi eri hälytyspaikkaa:
- naru, joka kiertää seinällä koko wc-tilan ympäri noin 200–300 mm:n korkeudella lattiasta (ulottuminen lattialta, naru ei ole siivouksen tiellä)
- katosta roikkuva naru, joka ulottuu wc-istuimen etupuolella noin 800 mm:n korkeudelle lattiasta (ulottuminen wc-istuimelta, naru ei ole siivouksen tiellä)
- hälytysnarun tulee erottua tummuusastekontrastina wc-tilan muusta värityksestä (fluoresoitu naru erottuu myös valojen sammuessa)
- hälytysnarun yhteydessä tulee olla teksti-, symboli- sekä pistekirjoitusopaste
- hälytysnarun yhteydessä tulee olla ääni- ja valomerkki (tieto hälytyksen onnistumisesta) 
- hälytysnarun yhteydessä tulee olla matkapuhelinnumero, johon voi soittaa tai lähettää tekstiviestin hätätilanteessa (tekstiviestimahdollisuus tärkeä kuulovammaisen henkilön kannalta)
- hälytyksen kuittauspainikkeen yhteydessä tulee ilmoittaa toimintaohjeet väärän hälytyksen sattuessa
- hälytyksen tulee ohjautua rakennuksen kiinteistön valvontajärjestelmään. Työajan ulkopuolella tai jos kiinteistössä ei ole valvontajärjestelmää, hälytyksen tulee ohjautua kiinteistön ulkopuolelle esim. vartiointiliikkeeseen (ks. Työturvallisuuslaki 29 §).
- esteettömään wc-tilaan asennettavan hälytysjärjestelmän ns. peruspaketin lisäksi kannattaa harkita puheyhteyden liittämistä järjestelmään. Tämä helpottaa valvontaa ja väärien hälytysten eliminoimista.

Valaistus ja kontrastit
Valaistuksen tulee olla tasainen ja häikäisemätön. Suositeltava valaistusvoimakkuus on 300 luksia (yleisvalaistus ja peilivalaistus kasvojen korkeudella). Lisäksi arvioidaan erottuuko lattia tummuuskontrastina seinästä ja erottuvatko kalusteet ja varusteet lattiasta ja seinistä. 

3.7.7 Pukeutumis- ja peseytymistilat
Esteettömässä pukeutumistilassa
- on tarpeeksi vapaata tilaa (vähintään 2100 x 2100 mm)
lattia ei ole märkänäkään liukas
- kalusteet ja varusteet ovat helposti hahmotettavissa ja sijoitettu siten, etteivät ne aiheuta törmäysvaaraa
- kalusteita ja varusteita on eri korkeuksilla (mm. istuimet, peilit, pistorasiat)
- kaappien ja vaatenaulakoiden ääreen pääsee myös pyörätuolilla
- on tasainen, riittävän voimakas ja häikäisemätön valaistus

Pukeutumistilalla tarkoitetaan vaatteiden vaihtoon ja säilytykseen käytettävää tilaa. Kartoitus aloitetaan esim. pukeutumishuoneeseen johtavalta ovelta. Peseytymistilan kartoitus aloitetaan pukeutumistilasta peseytymistilaan johtavalta ovelta.
Mitoitus
Pyörätuolin käyttäjälle mitoitettu pukuhuone on kooltaan vähintään 2100 x 2100 mm. Liikkumis- ja toimimisesteisille soveltuvat pukeutumistilat voivat sijaita tavanomaisen pukuhuoneen yhteydessä silloin, kun pukukaapit mitoitetaan ottaen huomioon apuvälineiden tilantarve. Kuitenkin esimerkiksi yleisissä uimahalleissa tulee olla erilliset pukeutumis- ja peseytymistilat liikkumisesteisille henkilöille, jotta eri sukupuolta olevan avustajan läsnäolo on mahdollista. Aina tämä ei kuitenkaan valitettavasti onnistu, varsinkaan silloin, kun vanhoja uimahalleja korjataan esteettömiksi.
Kalusteet ja varusteet
Pukeutumistiloja kartoittaessa kiinnitetään erityistä huomiota kalusteiden sijoitteluun ja varmistetaan etteivät esim. naulakot ja vaatekoukut aiheuta törmäysvaaraa.  
Vaatekaappien ja säilytyslokeroiden tulee olla käytettävissä myös pyörätuolista käsin. Muutamien pukukaappien edessä tulee olla vapaata tilaa, toisin sanoen edessä ei saa olla penkkejä, jotka estävät pääsyn kaapille. Lisäksi on hyvä, jos pukeutumishuoneessa on pystytukia ja yksi pukeutumispenkki on sijoitettu siten, että pukeutuessaan voi tarvittaessa nojata sivulle. 
Kuva 82. Esteettömässä pukeutumistilassa vaatekaappien ääreen pääsee myös pyörätuolilla, sillä niiden edessä ei ole kiinteitä penkkejä. Tarvittaessa tukea voi ottaa pystytuesta tai nojaamalla kaapistoon. (Invalidiliiton esteetön toimitalo, Helsinki. Kuva: AR).
Pukeutumistilassa tulee olla pitkä penkki tai laveri, jolla voi pukeutua tai riisuutua pitkällään. Laverin leveys on 600–700 mm, korkeus 500 mm ja pituus 2100 mm. Laverin tulee olla pehmustettu ja seinällä on oltava tarpeelliset tukikahvat. 
Peilien sijoitteluun tulee myös kiinnittää huomiota ja varmistaa että niistä näkee itsensä useammalta eri korkeudelta (lapset, täysikasvuiset kävelevät henkilöt ja pyörätuolin käyttäjät jne.). Pukeutumistiloissa tulee olla pistorasioita 400–1100 mm:n korkeudella lattiasta.
Pukeutumis- ja peseytymistiloissa tulee olla käsijohteita kahdella korkeudella (500 mm ja 900 mm). Alempi käsijohde tarvitaan matalalla pyörälaudalla liikkumista varten. Käsijohteen tulee olla märkänäkin luistamatonta ja kiiltämätöntä materiaalia, joka ei aiheuta kosketusallergiaa. 

Peseytymistilat
Peseytymistiloissa on tärkeää huomioida erityisesti peseytymistilan ja suihkupaikan mitoitus sekä kalusteiden ja varusteiden mitoitus ja vapaata tilaa mahdollisesti pienentävät rakenteet. Lisäksi tulee kiinnittää huomiota lattiamateriaalin liukkauteen sen ollessa märkä. Peseytymistilalla tarkoitetaan koko peseytymistilaa ja suihkupaikalla yksittäistä suihkukalusteella varustettua peseytymispaikkaa.
Tilassa on hyvä olla käytettävissä lainattava suihkupyörätuoli. Suihkupyörätuoli on peseytymistiloissa liikkumiseen käytettävä peseytymistä varten muotoiltu ja kosteuden kestävä pyörätuoli.

Suihkupaikka
Pyörätuolin käyttäjälle soveltuvan suihkupaikan leveys on vähintään 1300 mm (suihkupyörätuolia ja avustajaa varten) tai kaksi tavanomaista suihkupaikkaa yhdistettynä ilman väliseinää. Suihkuun tulee olla tasoeroton pääsy.
Suihkupaikan seinissä tulee olla yhtenäiset tukikaiteet (500 ja 900 mm:n korkeudella lattiasta). Suihkussa tulee olla mieluiten seinälle kääntyvä kiinteä suihkuistuin. Istuimen molemmin puolin tarvitaan ylös käännettävät käsituet. Irralliset muovituolit eivät ole toimivia. 
Jos henkilö tarvitsee paljon apua peseytymiseen, tarvitaan pitkä penkki tai laveri, jolla voi olla pitkällään. Taso ei saa olla kova. Se voi olla seinälle käännettävää mallia tilan säästämiseksi. Laverin leveys on 600 – 700 mm, korkeus 500 mm ja pituus 2100 mm.

Suihkukaluste
Suositeltava ratkaisu on käsisuihku, joka voidaan kiinnittää pystytangossa halutulle korkeudelle välillä 700–1900 mm lattiasta. Vesikalusteina ovat käyttökelpoisia kevyesti käsivivulla toimivat termostaattisekoittajat.
Käsienpesuallas (ks. kohta 3.7.6 Esteetön wc)
Kuva 83. Esteettömässä suihkupaikassa on sekä automaattisesti toimiva suihku että käsisuihku, käsituilla varustettu, sekä vasen- että oikeakätisesti käytettävissä oleva suihkuistuin ja tarvittavat tukikaiteet.  (Invalidiliiton esteetön toimitalo, Helsinki. Kuva: Invalidiliitto ry).

3.7.8 Sauna- ja uima-allastilat 
3.7.8.1 Sauna (löylyhuone)
Esteettömässä löylyhuoneessa
- on tilaa useammallekin pyörätuolille
- lämpö jakaantuu tasaisesti
- kiuas on suojattu
- lauteiden reunat erottuvat tummuuskontrastina
- siirtyminen pyörätuolista lauteille on mahdollista
- ovessa on pitkä pystysuora puinen vedin

Löylyhuone 
Julkisen tilan löylyhuoneen tulee olla niin tilava, että siellä mahtuu olemaan kerrallaan vähintään kaksi suihku- tai saunapyörätuolia käyttävää henkilöä. Vapaata tilaa tarvitaan tällöin vähintään kahden halkaisijaltaan 1300 mm:n pyörähdysympyrän verran. Tiloissa, joissa on useita saunoja rinnakkain, tulee kussakin saunassa olla tilaa pyörätuoleille.
Löylyhuoneen oven tulee olla kynnyksetön ja vapaan kulkuaukon vähintään 850 mm. Oven vetimen tulee olla puuta. Paras vaihtoehto on pitkä pystysuora vedin, josta saa otteen haluamaltaan korkeudelta. Oven sulkemiseksi tulee oven sisäpuolella olla puinen lankavedin. Jos käytetään lasiovea, sen tulee olla jaettu puitteilla tai merkitty kontrastimerkinnällä törmäysvaaran estämiseksi.
Saunan lattia ei saa olla märkänäkään liukas. Sen tulee olla helposti puhdistettavissa. Irrallisia lattiaritilöitä ei tule käyttää.

Saunan kiuas
Saunassa tulee päästä löylyyn eli nousta lauteille tai vaihtoehtoisesti löylyn tulee ulottua alimmille lauteille. Näinhän ei tavallisessa saunassa yleensä ole. Mikäli käytetään tavanomaista kiuasta, löylyyn voidaan nousta esimerkiksi laudenostimen avulla. Luiskaa ei saunatiloissa tule käyttää. Kiukaan on oltava suojattu puurakenteella palovammojen estämiseksi. Erityisesti pyörätuolia käyttävän henkilön jalat ovat vaarassa, joten suojaavaa rakennetta tulee sijoittaa myös alemmaksi.
Perinteinen kiuas voidaan vaihtaa lämmön ulottamiseksi alemmas sekä lisätilan saamiseksi litteään seinälle tai lattialle asennettavaan ”kotamalliseen” kiukaaseen. 

Upotettu kiuas tai lattia
Kiuas voi olla myös upotettu siten, että kiuaskivet tulevat suunnilleen lattian tasoon. Tällöin löyly ulottuu alimmille lauteille ja korkeita lauteita ei tarvita lainkaan. Puhtaanapidon kannalta tällainen ratkaisu on kuitenkin hankala eikä sitä suositella.
Edellä mainitusta on olemassa kehitetty muunnelma, jossa koko löylyhuoneen lattiaa on madallettu kiukaan korkeuden verran. Uusi ritilämäinen puulattia on pesuhuoneen lattian tasossa. Tällöin lauteiksi riittää penkki. Siivouksen ajaksi ritilälattia voidaan irrottaa.

Kiertoilmasauna
Uusin ratkaisu tasaisen löylyn saamiseksi koko saunaan on ns. kiertoilmasauna (ks. kuva 84). Kiertoilmasaunassa on perinteinen kiuas ja lauteina penkki. Kattoon asennettu kiertoilmapuhallin, jonka teho on säädettävissä, kierrättää lämmintä ilmaa saunassa. Lämmin ilma kiertää seinäpaneelin takaa ja tulee ulos lauteiden alta. 
Kuva 84. Esteettömässä saunassa lauteina ovat penkit. Löylyn lämpö saadaan ulottumaan jaloille kiertoilmapuhaltimen avulla. (Invalidiliiton esteetön toimitalo, Helsinki. Kuva: Invalidiliitto ry)

Lauteet
Pyörätuolia käyttävän henkilön on helpompi päästä lauteille, jos alin laude on pyörätuolin istuinosan kanssa lähes samassa tasossa eli noin 500 mm lattiasta. Tavanomainen laudetasojen istuinkorkeus on 450 mm. Saunassa  voi olla käytössä erillinen siirtoalusta, jolla voidaan avustaa lauteille nousussa.
Lauteilla on voitava maata pitkällään. Laudepituuden tulee olla vähintään 2100 mm. Laudesyvyyden tulee olla tavallista suurempi (esimerkiksi 1000 mm), jotta lauteilla voi tarvittaessa istua jalat suorana.
Lauteiden etureunan tulee olla pyöristetty eikä lauteissa saa olla teräviä särmiä tai ulkonemia. Näkyvillä ei myöskään saa olla palovammariskin aiheuttavia metalliosia, ruuveja tai nauloja. 
Lauteille johtavien portaiden tulee olla leveydeltään 600 mm, kun lauteille nousemisessa on voitava pitää kiinni molemminpuolisista käsijohteista. Käytettäessä apuna kainalo- tai kyynärsauvoja on portaiden leveyden oltava 900 mm. Askelman nousussa käytettävä enimmäiskorkeus on 120 mm. Sopiva etenemän pituus on 390 mm. Tilarajoitusten vuoksi joudutaan usein käyttämään lyhyempää etenemää, jonka tulisi kuitenkin olla vähintään 300 mm.  Käsijohteen lisäksi voidaan käyttää tasapainon säilyttämistä helpottavaa pystytukea, joka ulottuu portaan vieressä lattiasta kattoon.
Tilassa on hyvä olla käytettävissä lainattava saunakäyttöön sopiva pyörätuoli. 

Saunan valaistus ja kontrastit
Saunassa tulisi olla tunnelmallinen valaistus. Pesuhuoneen ja saunan valaistustasojen ero ei saa olla häiritsevän suuri. Valoa tulee olla kuitenkin lauteille johtavilla portailla, jotta lauteille kulkeminen on turvallista. Valon tulee olla sävyltään lämmin eikä se saa aiheuttaa häikäisyä. Tilojen hahmotettavuutta voidaan parantaa käyttämällä tummuuseroja rakennusosien, rakenteiden ja kalusteiden sekä niiden taustan välillä (ks. kuva 85). 
Kuva 85. Saunan lauteiden ja lauteille johtavien portaiden erottumista auttaa reunan merkitseminen tummuuskontrastilla (Lomakoti Haapalahti, Eno. Kuva: AR)

3.7.8.2 Uima-allastilat
Esteettömässä uima-allastilassa
- kaikkiin altaisiin on esteetön pääsy
- tilat ja kulkuväylät ovat väljiä
- altaisiin pääsee loivia portaita pitkin sekä allashissillä
- tilan selkeät opasteet, kontrastit ja valaistus auttavat suunnistautumisessa
- kaikuisuutta on vähennetty akustiikkalevyillä tai muulla tavoin

Opasteet
Uima-allastilan opasteiden tulee olla selkeitä, riittävän suurikokoisia ja niissä tulee huomioida selkeät kontrastit. Opasteissa tulee käyttää yksinkertaisia kuvasymboleita, sillä ne soveltuvat kaikille, niin heikkonäköisille, luku- tai kielitaidottomille kuin liikkumis- ja toimimisesteisille henkilöille. Myös paluureitin allastiloista pesutiloihin tulee olla opastettu selkeästi. (ks. 3.3.1 Opasteet)

Käsijohteet ja tukikaiteet
Allashuoneessa, puku- ja pesu- samoin kuin saunatiloissa tulee olla tarpeen mukaan seiniin kiinnitettyjä käsijohteita, jotka antavat tukea heikosti liikkuville ja opastavat näkövammaisia henkilöitä. Pesuhuoneessa ja uima-allastilaan johtavalla käytävällä tulee olla käsijohteet kahdella korkeudella (500 ja 900 mm). Alempaa käsijohdetta käytetään apuna pyörälaudan kanssa liikuttaessa. Uima-allastilassa käsijohteet ohjaavat portaalle ja allashissille ja estävät putoamisen altaaseen. Ne vähentävät myös liukastumisvaaraa liikkumisesteisille henkilöille tarkoitetun veteenmenopaikan ympärillä.

Uima-altaat
Uima-altaan reunalla tulee olla vapaata tilaa pyörätuoleja varten. Reunan pintamateriaali ei saa olla liukas ja allastasanteen on hyvä viettää poispäin altaasta. Tällä estetään pyörätuolin rullaaminen vahingossa altaaseen.
Altaaseen meno ja sieltä nouseminen on helpointa, jos vedenpinta on ympäröivän allastasanteen tasossa ja porrasaskelmia tarvitaan mahdollisimman vähän. 
Uima-altaaseen laskeudutaan aina altaan matalasta päästä. Veden syvyyden altaan eri kohdissa ja altaan tasoerojen tulee olla merkittynä selvästi. Suositeltava veden syvyys altaan matalassa päässä on 1200 mm ja syvässä päässä noin 1800 mm. Altaan pohja ei saa luistaa.
Uima-allastilan lattian tulee olla märkänäkin luistamatonta materiaalia.

Portaat, allashissi ja luiska
Loivat portaat ja allashissi ovat suositeltavin yhdistelmä altaaseen menemiseksi. 
Itsenäisesti liikkuvat henkilöt pääsevät altaaseen loivia, käsijohtein varustettuja portaita pitkin. Portaat sijoitetaan varsinaisen uintialueen ulkopuolelle, altaan pitkän sivun suuntaisesti, sen matalaan päähän. Portaissa tulee olla käsijohteet kahdella korkeudella (700 mm ja 900 mm), portaan molemmin puolin. Portaan leveyden tulee olla 600 mm, jotta molemmista käsijohteista voi pitää kiinni samanaikaisesti. Askelman nousun tulee olla 120–150 mm ja etenemän 320–390 mm. Askelmien etenemissä tulee olla kontrastimerkinnät
Allashissin tai -nostimen tulee olla omatoimisesti käytettävissä. Hissin tulee sijaita varsinaisen uintialueen ulkopuolella, altaan matalassa päässä, mahdollisimman lähellä pukuhuoneita. Hissitason tulee olla yläasennossaan altaan ympäristön tasossa, vedenpinnan yläpuolella. Laskeutuessaan hissin tulee painua riittävän syvälle veden alle, jotta uimari pääsee vaivattomasti liikkeelle. Pysähdystason on hyvä olla säädettävissä, jotta käyttäjä voi pysäyttää hissin vedessä haluamalleen syvyydelle. Hississä tulee olla kaiteet ja avattava portti. Lisäksi hissin tulee olla aidattu ja merkitty tummuuskontrastilla tai kontrastimateriaalilla törmäysvaaran estämiseksi. Veteen laskeuduttaessa käytetään suihkupyörätuolia. Allasnostimen edessä tulee olla tarpeeksi tilaa siirtymiseen nostimelle ja sieltä pois. Allashissin vieressä on hyvä olla portaat avustajalle. Kartoituksessa tarkastetaan onko nostin toimintakunnossa ja osaako henkilökunta käyttää nostinta.
Kuva 86. Uima-altaaseen pääsee loivia portaita pitkin sekä allasnostimella (Invalidiliiton Käpylän kuntoutuskeskus Synapsia. Kuva: AR).
Allastuolihissillä tarkoitetaan allasnostinta, jonka istuinosaan siirrytään pyörätuolista. Istuimessa tulee olla käsituet ja turvavyö. 
Monissa olemassa olevissa uimahalleissa on veteen menoa varten luiska, jota käyttävät esimerkiksi vanhukset, itsenäisesti pyörätuolilla liikkuvat ja liikunnanohjaajat avustaessaan vaikeavammaisia. Luiskan käyttöön liittyy aina liukastumisvaara. Luiska vaatii myös paljon tilaa. Luiskan on oltava loiva ja varustettu molemminpuolisilla käsijohteilla. Luiskan pinnan tulee olla karhennettu. Luiska on raskas käyttää suihkupyörätuolilla eikä uusia luiskia tule rakentaa altaisiin.

Kalusteet
Uima-allastilassa tulee olla myös levähdyspaikkoja. Levähdyspaikan tulee sijaita kulkuväylän ulkopuolella ja istuimen ääreen tulee päästä apuvälineiden kanssa.
Ks. kohta 3.6.7 Kalusteet.

Valaistus ja kontrastit
Selkeät tilajärjestelyt ja kulkureitit sekä hyvä opastus helpottavat uimahallin käyttöä. Kulkua voidaan ohjata myös valaistuksen, värien tummuuserojen ja materiaalikontrastien avulla. Hyvä, tasainen ja häikäisemätön valaistus sekä värien tummuuserojen käyttäminen eri rakennusosien välillä helpottavat orientoitumista.
Allastilojen valaistuksen tulee olla riittävän tehokas, tasainen ja häikäisemätön ja mieluiten säädettävissä. Uima-allastiloissa ongelmana voi olla valon peiliheijastuminen veden pinnan kautta. Epäsuora valaistus ja vedenpinnan alle sijoitetut uima-allasvalaisimet tasaavat valaistusta ja estävät pintaheijastusten muodostumisen. Vedenpinnan erottaminen on tärkeää turvallisuussyistä.
Allastiloissa liikutaan usein myös ilman silmälaseja, jolloin selkeiden kontrastien tarve korostuu. Altaan reunan tulee erottua tummuuserolla ja materiaalikontrastilla pintamateriaalista. Loiskekourun ritilä toimii usein reunamerkintänä (ks. kuva 87). 
Kuva 87. Uima-altaan loiskekourun ritilä toimii varoittavana reunamerkintänä (Jakomäen uimahalli, Helsinki. Kuva: AR).

Akustiikka
Akustisten olosuhteiden tulee olla mahdollisimman miellyttävät ja taustamelun vaimennettu. Allastiloissa toimiminen on sekä kuulo- että näkövammaisille henkilöille haastavaa.  Esimerkiksi uidessa ei käytetä kuulolaitetta ja näkövammaisten kelloa ei voi käyttää märkätiloissa.  Ajan seuraamiseksi hyvä apu on seinäkello, jossa on selkeät kontrastit ja joka lyö täydet ja puolet tunnit. Lisäksi uimahallin katsomossa ja kahvilassa tulee olla induktiosilmukka. 
Lisätietoa:
Airola, Jouni (2002). Uimahallien peruskorjaus erityisliikunnan näkökulmasta.
Verhe, Irma (1997). Esteettömät liikuntatilat.
3.8 Paloturvallisuus ja esteettömyys
Rakennusmääräyskokoelman osassa E1 on määräyksiä ja ohjeita koskien rakennusten paloturvallisuutta. Määräyksissä todetaan mm., että rakennuksesta tulee voida turvallisesti poistua tulipalossa tai muussa hätätilanteessa. Rakennuksessa tulee olla riittävästi sopivasti sijoitettuja, tarpeeksi väljiä ja helppokulkuisia uloskäytäviä niin, että poistumisaika rakennuksesta ei ole vaaraa aiheuttavan pitkä. Lisäksi uloskäytävän tulee johtaa ulos maan pinnalle tai muulle palon sattuessa turvalliselle paikalle. Ohjeessa todetaan, että jokaiselta poistumisalueelta on oltava mahdollista kuljettaa uloskäytävän kautta liikuntakyvytön henkilö paareilla. 
Ongelmana esteettömyyden kannalta on, ettei määräyksissä vaadita kokonaan esteettömiä, itsenäisesti käytettäviä poistumisreittejä.
Esteettömyyskartoituksessa ei kartoiteta poistumisreittejä ja niiden toimivuutta, sillä paloturvallisuus kuuluu rakennuksen turvallisuus- ja pelastussuunnitelmaan. Esteettömyyskartoituksessa voidaan kuitenkin katsoa, onko kohteelle laadittu turvallisuus- ja pelastussuunnitelmaa, onko siinä otettu huomioon, miten apuvälineiden käyttäjät evakuoidaan rakennuksesta (kantotuolit, evakuoiminen parvekkeelle tms.) ja toimivatko hälytykset äänen lisäksi myös valomerkeillä. Palo- ja muut vaaratilanteesta annettavat hälytykset perustuvat yleensä äänellä annettavaan signaaliin, joka usein jää kuulovammaisilta henkilöiltä havaitsematta. 

4 Esteettömyyskartoitusraportti
Esteettömyyskartoituksesta laaditaan kirjallinen raportti. Raportin muoto ja laajuus sovitaan etukäteen tilaajan kanssa. Seuraavassa kerrotaan, mitä asioita kattavan kartoitusraportin tulee sisältää.

4.1 Raportin tarkoitus
Esteettömyyskartoitusraportin tarkoituksena on antaa taustatietoja kohteen esteettömyydestä ja korjattavista kohteista muun muassa peruskorjaushankkeen tarveselvitysvaiheessa. Raporttia voidaan myös hyödyntää tiedotettaessa tilan tai palvelun saavutettavuudesta.

4.2 Raportin sisältö
Esteettömyyskartoituksen tulokset esitetään raportissa tiivistetysti ja helppotajuisesti. Sisällysluettelona voidaan käyttää esimerkkiraportissa olevaa mallia. Käytettävän nimikkeistön tulee olla tämän kartoitusoppaan, esimerkkiraportin tai esim. TALO 2000 tilanimikkeistön mukainen. 
Raportissa esitetään sekä toimivat että parannusta vaativat asiat. Raportissa tuodaan esiin toimenpide-ehdotusten tärkeysjärjestys. Ensisijaisia ovat liikkumisen ja toimimisen turvallisuuteen vaikuttavat seikat. Seuraavaksi tulevat liikkumista ja toimimista estävät tai vaikeuttavat seikat (esim. laitteiden ja varusteiden sijoittelu ja oikeat käyttökorkeudet).
Raportti koostuu tekstiosasta, jossa ongelmat kuvaillaan sekä toimenpide-ehdotusten yhteenvedosta, valokuvista ja mahdollisista täydentävistä liitteistä.
Tekstiosassa kuvaillaan esteettömyyden ongelmakohdat. Korjaustarpeet esitetään toimenpide-ehdotuksina aina kunkin kappaleen lopuksi. Raportissa ilmoitetaan nykyisten määräysten ja ohjeiden mukaiset mitoitusohjeet, koska raporttia voidaan käyttää ohjeena sellaisissa huolto- ja kunnossapitotöissä, jotka eivät vaadi erillistä suunnittelua.
Toimenpide-ehdotusten esittämisessä tulee ottaa huomioon, ettei liian tarkoilla ehdotuksilla rajata ulos mahdollisia vaihtoehtoisia korjaustapoja. Lisäksi toimenpiteiden yhteydessä on hyvä kertoa, miten ne parantavat esteettömyyttä tai käytettävyyttä. Mikäli jonkin kohteen käytettävyydestä tai turvallisuudesta esiintyy merkittävää epävarmuutta, mainitaan siitä raportissa. Tekstissä kommentoidaan asiaankuuluvissa kohdissa käyttäjäkyselyssä esille tulleita ongelmia ja ehdotuksia. 
Toimenpide-ehdotukset esitetään lyhyesti taulukkomuodossa ja lisäksi tuodaan esille korjausten hyödyt tilojen käyttäjille. Tilaaja voi käyttää taulukkomuotoista yhteenvetoa kunnossapitosuunnitelman tai korjausohjelman pohjana. Kiinteistön omistaja vastaa korjausohjelman laatimisesta sekä sen toteuttamisesta ja ylläpidosta. 

4.3 Lisäselvitystarpeiden raportointi
Kohteesta riippuen voidaan normaalin esteettömyyskartoituksen lisäksi tarvita lisäselvityksiä. Lisäselvitystarve syntyy silloin, kun sekä kartoituksessa että käyttäjäkyselyssä nousee esille useita samaan asiaan liittyviä puutteita. Lisäselvitykset vaativat usein erikoiskalustoa ja -osaamista ja voivat liittyä esimerkiksi kohteen valaistuksen ja äänitason tarkempiin mittauksiin. Kartoitusajankohta voi myös olla sellainen, että kaikkia tiloja ei voida kartoittaa niissä tapahtuvan toiminnan vuoksi. 
Lisäselvityksistä laaditaan yhteenveto, jossa todetaan tarvittavat mittaukset ja lisäselvitykset. Lisäselvitys-kohtaan kerätään myös kaikki kartoittamattomat tilat ja ne asiat, jotka ovat vaikeuttaneet kartoitustyötä.

4.4 Toimenpide-ehdotusten luokittelu
Toimenpide-ehdotukset luokitellaan puutteen aiheuttaman vaaran tai haitan sekä toimenpide-ehdotuksen toteuttamistavan mukaan. Tämä edesauttaa osaltaan kunnostuksen, korjaamisen tai havaittujen puutteiden poistamisen suunnittelua ja toteuttamista. Vaaraa aiheuttavat puutteet tulee korjata heti. Kulkua estävät tai vaikeuttavat puutteet tulee korjata viimeistään vuosikorjauksen tai peruskorjauksen yhteydessä tai erilliskorjauksina. Lisäksi kartoitetussa kohteessa voidaan toteuttaa heti helposti tehtävissä olevat muutokset eli yksinkertaisilla toimenpiteillä tai toimintatavan muutoksilla sekä huolto- ja kunnossapitotöinä järjestyvät asiat.
Katu- ja viheralueita koskevat toimenpide-ehdotukset luokitellaan puutteen aiheuttaman vaaran tai haitan lisäksi investointeja vaativiin kehittämistoimenpiteisiin ja ylläpidon toimenpiteisiin. Ylläpidon ohjeet vaihtelevat kuntakohtaisesti ja käytössä oleva menetelmä tulee tarkastaa ennen esteettömyyskartoitusta ja raportointia. Raportointivaiheessa on hyvä tehdä yhteistyötä kunnan ylläpidosta ja investoinneista vastaavien tahojen kanssa. Helsingissä toimintatapana on, että esteettömyyskartoituksissa havaitut vaaraa aiheuttavat puutteet ja toimenpide-ehdotukset tiedotetaan suoraan ylläpidosta ja investoinneista vastaaville tahoille. Määritellyt puutteet siirtyvät ylläpidon ”korjauslistalle”. Kartoituksissa määritellyt esteettömät reitit ja alueet otetaan huomioon urakoiden tilaamisessa esteettömyyden varmistavan hoitotason aikaansaamiseksi.
Esteettömyyskartoitusraportissa ei esitetä ehdotetuille korjaustoimenpiteille kustannusarviota eikä tarkkaa toteuttamisaikataulua. Kustannusarvioiden ja korjausaikataulujen laatiminen edellyttävät yksityiskohtaisempaa suunnittelua ja toimenpiteiden priorisointia ja ovat kartoituksen tilaajan vastuulla.

Toimenpide-ehdotukset luokitellaan seuraavasti:

1) Aiheuttaa vaaran

Esimerkiksi rakennuksen osan puutteellinen suojaus tai merkitseminen, varusteen tai kalusteen epäsopiva materiaali jne. aiheuttaa putoamis-, törmäys-, kompastumis-, liukastumis-, myrkytys-, allergia- tai takertumisvaaran. 

Esim. Portaan suojakaiteen puuttuminen aiheuttaa putoamisvaaran tai portaan käsijohteen loppuminen liian aikaisin aiheuttaa kaatumisvaaran.

2) Estää kulun tai toiminnan 

Esimerkiksi varusteen/kalusteen puuttuminen, sopimaton etäisyys/korkeus, huonokuntoisuus tai huono saavutettavuus aiheuttaa esteen toiminnalle.

Esim. Hissin puuttuminen estää koulunkäynnin lähikoulussa.
Esim. Käsitukien puuttuminen ja wc-paperitelineen sijaitseminen liian kaukana wc-istuimelta estää wc-tilan itsenäisen käytön.

3) Vaikeuttaa kulkua tai toimintaa

Esimerkiksi kulkuväylän sopimaton korkeusero tai kaltevuus, kohteen toimintapaikkojen liiallinen keskinäinen etäisyys, varusteen/kalusteen heikko kunto tai kulunohjauksen puuttuminen vaikeuttaa toimintaa.

Esim. Henkilö ei pysty liikkumaan työpaikallaan itsenäisesti korkeiden kynnysten, jyrkkien luiskien ja painavien ovien vuoksi.

T = Toimintatavan muutoksella järjestyvät asiat
Esim. lukittuna olevan esteettömän wc-tilan muuttaminen pysyvästi avoinna olevaksi ja itsenäisesti käytettäväksi.
Esim. pyörällisen apuvälineen kanssa kulkemista haittaavien mattojen poistaminen käytäviltä.
H = Huolto- ja kunnossapitotehtävinä järjestyvät asiat
Esim. lankavetimen asentaminen esteettömän wc-tilan oveen.
S = suunnittelua, investointeja tai rakenteellisia muutoksia vaativat toimenpiteet
Esim. sisäänkäynnin muuttaminen esteettömäksi tai porrashissin asentaminen.

Lisätietoa:
Ylläpidon esteettömyysohjeet. Helsinki kaikille -projekti, Sito Yhtiöt. (www.hel.fi/helsinkikaikille)

Helsingin kaupungin alueelliset esteettömyyssuunnitelmat. (www.hel.fi/helsinkikaikille) 

4.4 Raportin esittely
Kartoituksen tuloksista koottu raportti on hyvä esitellä tilaajalle. Esittelytilaisuudessa tulee perustella korjausten suorittamisen tärkeys rakennetun ympäristön erilaisten käyttäjien kannalta. Lisäksi voidaan kertoa malliesimerkkejä muissa kohteissa toteutetuista hyvistä ja toimivista ratkaisuista.